RIYRIA-KRÓNIKÁK

TÉLVÍZ

IDEJÉN

A Riyria-krónikák

ötödik kötete

Michael J. Sullivan

Fordította

MATOLCSY KÁLMÁN

COPYRIGHT © 2012 BY MICHAEL J. SULLIVAN

(Wintertide © 2010)

A magyar változat az alábbi kiadás alapján készült:

Michael J. Sullivan: Heir of Novron

Volume Three of the Riyria Revelations

(Book V: Wintertide)

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2014

Hungarian translation © Fumax Kft., 2014

Szerkesztő: Németh Vladimir

Korrektor: Ősz Emili

Tördelő: Oszoli Judit

Műszaki szerkesztő: Benes Attila

Borítóillusztráció: Marc Simonetti

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

További információ kiadványainkról és

kedvezményes vásárlási lehetőségek:

www.fumax.hu

Facebook-oldalunk:

www.facebook.com/fumaxkiado

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli

engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét
sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni vagy az internetre feltölteni. Minden ilyen cselekmény azonnali hatósági intézkedést von maga után!

ISBN 978-615-5514-27-2

ELAN VILÁGÁNAK ISMERT TÉRSÉGEI

Estrendor: Északi pusztaság

Erivan Birodalom: Elfek vidéke

Apeladorn: Az emberek nemzetei

Ba Ran-szigetvilág: Goblinok szigetei

Nyugatszik: Nyugati pusztaság

Dakka: Délvidéki emberek szigetei

APELADORN NEMZETEI

Avryn: Központi, gazdag királyság

Trent: Északi hegyvidék királysága

Kálé: Délkeleti trópusi térség, hadurak birtokolják

Delgos: Déli köztársaság

AVRYN KIRÁLYSÁGAI

Ghent: A nefronita egyház birtoka

Melengár: Kisebb, de régi és tiszteletnek örvendő királyság

Warrik: Avryn királyságainak leghatalmasabbika

Dunmore: A legfiatalabb, legkevésbé kulturált királyság

Alburn: Erdős királyság

Rhenydd: Szegény királyság

Maranon: Élelmiszer-termelésre szakosodott, egykor Delgos része volt, annak köztársasággá válásakor levált róla

Galeannon: Törvényt nem ismerő, kopár hegyvidéki királyság, számos híres csata helyszíne

AZ ISTENEK

Erebosz: Az istenek atyja

Ferrol: Legidősebb fia, az elfek istene

Drome: Második fia, a törpök istene

Maribor: Harmadik fia, az emberek istene

Muriel: Egyedüli lánya, természetistennő

Überlin: Muriel és Erebosz gyermeke, a sötétség istene

POLITIKAI PÁRTOK

Birodalompártiak: Akik egyesíteni akarják az egész emberiséget egyetlen uralkodó nevében, Novron félisten egyenes ági leszármazottjáéban

Nemzetelvűek: Akik a nép által választott vezetőt óhajtanak

Királypártiak: Akik szeretnék továbbvinni az egyes, egymástól független uralkodók kormányzását

1. FEJEZET

Aquesta

Van, akinek ügyes a keze, és van, aki szerencsés, de Csimbók abban a pillanatban rájött, hogy őt egyiknek sem lehet nevezni. Nem sikerült elvágni a kalmár erszényzsinórját, így csak állt ott, kővé dermedve, markában a bukszával. Jól tudta, hogy a zsebtolvajok törvénykönyve csak egyetlen érintést engedélyez, ezért korábban már két elhibázott próbálkozása után kötelességtudón beleolvadt a tömegbe. A harmadik hiba azonban azt jelenti, hogy ismét nem kap vacsorát. Csakhogy Csimbók gyomra túl hangosan korgott ahhoz, hogy eleressze az erszényt.

Tétovázott, kezével a kalmár kabátja alatt.

Újra próbálkozzam?

A gondolat önmagában is őrültségnek tűnt, de az üres gyomrából feltörő zaj elnyomta a józan ész kiáltását. Végső elkeseredésében hátrahagyta az óvatosságot. A bőr furcsán vastagnak tűnt. Csimbók oda-vissza nyiszált, és lazulni érezte az erszényt, ám valami mégsem stimmelt. A következő szempillantásban rájött, mi a baj: az erszény zsinórja helyett a kalmár derékövét vágta át. A rá akasztott fegyverek súlyától a bőrszíj kígyóként sziszegve csúszott le a kövér fickó pókhasáról, és végignyúlt a kockakövön.

A kővé meredt Csimbók a lélegzetét is visszatartotta, és lepergett a szeme előtt tíz kiábrándító életéve.

Fuss! – szólalt meg egy hang a fejében, és rádöbbent, hogy egy, talán két szívdobbanásnyi ideje van, mielőtt áldozata felfogja, mi…

A kalmár feléje fordult.

A nagydarab, puhára hízott fickó nyeregtáskaszerű pofazacskóját vörösre csípte a hideg. Elkerekedett szeme a pénzeszacskójára szegeződött Csimbók kezében.

– Hé, te! – A férfi a tőréért nyúlt, és meglepett arccal ébredt rá, hogy nincs a helyén. A másik fegyveréhez kapott, de mindkét gyilkot a földön fekve találta.

Csimbók ekkor már elővette az okosabb énjét, és nekiiramodott. A legésszerűbb menekülési út egy dühöngő óriás elől a legkeskenyebb repedésen át vezet. Bevetette magát a Kék Hattyú fogadó előtt álló söröskocsi alá, és kicsusszant a túloldalon. Felugrott, és a kést meg az erszényt a melléhez szorítva a sikátor felé iszkolt. A friss hó nehezítette a haladást, és egy sarkon bekanyarodva apró lábai megcsúsztak a földön.

– Tolvaj! Fogják meg! – A kiáltások most már messzebbről hallatszottak, mint remélni merte volna.

Csimbók csak futott tovább. Végre elérte az istállót, és bebukott a trágyarakást körbekerítő keresztlécek közé. Kimerülten a túlsó falhoz hátrált, és leguggolt. A kést az övébe dugta,
a pénzeszacskót pedig az ingjébe tömte, ami árulkodón kidudorodott. A gőzölgő trágyahalmok között lihegve erőltette a fülét, hátha meghall valamit a fülébe doboló vér zaján kívül.

– Hát itt vagy! – kiáltott fel Elbright, és a hóban megcsúszva belekapaszkodott a kerítésbe. – Micsoda egy agyalágyult vagy te! Csak állsz ott, és várod, hogy az a barom megforduljon! Neked egy csepp sütnivalód sincs, Csimbók! Egyszerűen ez van, és kész! Asse tudom, minek veszem a fáradságot, hogy tanítsalak!

Csimbók és a többi fiúcska csak Öregembernek becézték a tizenhárom éves Elbrightot. Kis bandájukban egyedül Elbright viselt valódi köpenyt, egy piszkos, szürke rongyot, amit kopott fém melltűvel fogott össze. Csimbók nem szívesen okozott csalódást a csapatuk legokosabb és legnagyobb múltú tagjának.

Parázs nevetve érkezett egy perccel később, és odaállt Elbright mellé.

– Mi olyan vicces? – korholta a bandavezér.

– De… de hát ez… – Parázs nem tudta befejezni, mert a mondat nevetésbe fulladt.

A másik kettőhöz hasonlóan Parázs is koszos, cingár legény volt, különféle méretű, össze nem illő ruhadarabokban. Túlzottan hosszú nadrágja felhajtott szárában megült a hó. Csak a tunikája illett rá pontosan. A zöld brokátból készült, finom bőrszegéllyel varrott holmi középen szépen faragott rúdgombokkal záródott. Az Öregembernél egy évvel fiatalabb fiú kicsit magasabbra és kicsit szélesebbre is nőtt a vezetőjüknél. A tolvajbanda íratlan szervezetében Parázs a második helyet foglalta el, ő volt az agyas Elbright izmos jobbkeze. Kine, a csapat utolsó tagja zsebestehetsége okán a harmadik pozícióba került. Ezzel Csimbók egyértelműen a ranglétra alján foglalt helyet. Mérete is megerősítette helyzetét: a többiektől több fejjel alacsonyabb fiúcska körülbelül annyit nyomhatott, mint egy ázott macska.

– Hagyd abba, ha mondom! – förmedt a helyettesére Öregember. – Próbálom megtanítani a kölyköt egy-két fogásra! Meg is ölhették volna! Ostoba húzást csinált, ennyi az egész!

– Szerintem meg ragyogó lépés volt! – Parázs elhallgatott, és kitörölte a könnyet a szeméből. – Persze hogy ostoba húzás, de milyen látványos! Csak áll ott és pislog, miközbe’ a fickó a tőréért nyúl. De nincs tőr, mert ez a kis agyalágyult levágta az egész átkozott derékszíját! Aztán meg… – Parázs alig bírta visszatartani a röhögést. – A legjobb rész meg az, amikor Csimbók elfut, az az ökör üldözni kezdi, de lecsúszik a nadrágja. A fickó úgy dőlt el, mint egy kivágott fa! Bumm! Fejjel a kanálisba! Marra, egyszerűen óriási volt!

Elbright próbált komor arcot vágni, de Parázs elbeszélését hallgatva csakhamar már mind a négyen hahotáztak.

– Jóvan, jóvan, elég! – nyerte vissza a lélegzetét a bandavezér, és rögvest a munkára terelte a szót. – Lássuk a zsákmányt!

Csimbók előhalászta az erszényt, és szélesen vigyorogva átadta.

– Nehéznek tűnik – jelentette ki büszkén.

Elbright széthúzta a buksza nyílását, de összefonta a szemöldökét a tartalma láttán.

– Csak rézgarasok.

Csalódott pillantást váltott Parázzsal, és Csimbók pillanatnyi lelkesültsége azonnal elillant.

– De hát nehéznek tűnt – ismételte meg, inkább csak magának.

– Most mi legyen? – kérdezte Parázs. – Adjunk neki még egy esélyt?

Elbright megrázta a fejét.

– Nem, és egy darabig mi is elkerüljük a Templom teret. Túl sokan látták Csimbókot. Közelebb merészkedünk a városkapuhoz. Várjuk az idegeneket, és reméljük, szerencsénk lesz.

– Nem akarsz… – kezdte Csimbók.

– Nem. Ide a késemet. Most Parázs jön.

A fiúk futólépésben indultak a palota fala felé, és a reggeli járőr nyomait követték a friss hóban. Aztán keletnek fordultak, és beléptek a Császári térre. Avryn apraja-nagyja a Télvíz-ünnepre érkezett, és a város főterén csak úgy nyüzsögtek a mit sem sejtő áldozatok.

– Ott – mutatott Elbright a városkapu felé. – Az a kettő. Látjátok? Az egyik magas, a másik alacsonyabb.

– Micsoda szánalmas alakok! – jegyezte meg Csimbók.

– Fáradtak – értett egyet Parázs.

– Bizonyára egész éjjel lovagoltak a viharban – találgatott Elbright mohó vigyorral. – Gyerünk, Parázs, vezesd elő a készséges istállófiú figurát! Na, most figyelj, Csimbókom! Így kell ezt csinálni! Lehet, hogy ez az utolsó reményed, mer’ az erszényvágáshoz láthatólag nem konyítasz.

Royce és Hadrian jégbe fagyott lovakon érkeztek meg a Császári térre. A hideg ellen védekező kalandorok úgy néztek ki, mint egy pár, deres takaróba burkolózó szellem. Annak ellenére, hogy magukra vették minden ruhájukat, még így is kevéssé mondhatták felkészültnek magukat egy téli utazásra, és még kevésbé a Ratibor és Aquesta között húzódó hegyi hágókra. Az egész éjjel dühöngő hóvihar sem sokat javított a dolgon. A két férfi lefékezte a lovát, és Royce észrevette, hogy a társa összetett tenyerébe lehel. Egyikük sem viselt téli kesztyűt. Hadrian a takarójából letépett csíkokat csavart a kézfejére, míg kalandortársa a ruhaujjába rejtette a kezét. Kézfej nélküli karjainak látványa az öreg varázslóra emlékeztette Royce-ot. Ratiboron átkelve szereztek tudomást a haláláról. Ezrahaddon éjjeli merénylet áldozata lett, és a mágus örökre elnémult.

Szereztek volna kesztyűt is, csakhogy amint megérkeztek Ratiborba, megpillantották a nemzetelvűek vezérének kivégzését hirdető táblákat. A birodalom a fővárosban, Aquestában, a Télvíz-ünnep részeként tervezte nyilvánosan megégetni Degan Gauntot. Miután Hadrian és Royce hónapokig hánykódott a tengeren és bolyongott a sötét dzsungelekben Gaunt nyomában, döbbenten látták a város tavernáinak ajtajára szögezett, Gaunt hollétéről árulkodó plakátokat. Attól tartva, hogy ismét valami bonyodalom állja útjukat, kora reggel, még az üzletek nyitása előtt elhagyták a várost.

Royce letekerte az arcáról a sálat, hátrahúzta a csuklyát, és körülnézett. A hófödte palota elfoglalta a tér déli felét, míg a másik oldalt az üzletek és árusok uralták. A szőrmekereskedők prémes sapkákat és kalapokat árultak. A cipészek a járókelőknek hízelegtek, és olajat ajánlgattak a csizmájukra. A pékek hópehely alakú süteményekkel és fehér porcukorral leborított finomságokkal csábítgatták az utazókat. Mindenütt a közelgő ünnepet hirdető, színes zászlók repkedtek.

Royce még alig szállt le a lóról, amikor egy fiú szaladt oda hozzá.

– Megköthetem a lovatokat, jó uraim? Egy éjszaka az istállóban csak egy ezüst. Magam fogom őket lecsutakolni, és gondoskodom, hogy jóféle zabot kapjanak.

Hadrian is hátratolta a csuklyáját, aztán a lóhátról lecsusszanva a fiúra mosolygott.

– És altatódalt is énekelsz nekik?

– Hogyne, uram! – felelte a fiú, anélkül, hogy kiesett volna a szerepéből. – Két rézpénzzel több lesz az ára, de nagyon szép a hangom, tényleg az!

– A város minden istállója öt rézgarasért veszi be a lovakat – vetette ellene Royce.

– Ebben a hónapba nem, nagy jó uram! Három napja télvíz-idei díjakat számítanak fel. Az istállók és szobák egyébként is gyorsan megtelnek, de legfőképp ilyentájt. Szerencsétek van, hogy korán érkeztetek! Két héten belül már csak a mezőn lesz hely a lovaknak, a vadászleseken túl. Akkor már csak döngölt padlójú kunyhókban kaptok szállást, ahol öt ezüstért úgy fekszenek majd egymás mellett az utazók, mint az ölfa. Ismerem a város legjobb helyeit és legkedvezőbb árait. Egy ezüst megér ennyit. Pár nappal később már kétszer ennyibe fog kerülni.

Royce megnézte magának a gyereket.

– Hogy hívnak?

– Parázs, a bátor. – Kihúzta magát, és megigazította a tunikája gallérját.

Hadrian felkacagott, úgy tudakolta:

– No és miért hívnak így?

– Mer’ sohase’ hátrálok meg a harc elől, uram.

– Csak nem így szerezted a tunikádat is? – érdeklődött Royce.

A fiú lenézett a ruhájára, mintha először venné észre a darabot.

– Ezt az öreg rongyot? Otthon van ennél szebb, öt is! Csak azér’ hordom ezt a régi hacukát, hogy a jobbakat ne kelljen összekoszolni a hóban.

– Nos, Parázs, el tudnád vezetni ezeket a lovakat az Öregerőd ivó istállójába a Hall és Coswall sarkán?

– Hogyne tudnám, uram! Remek választás, ha megjegyezhetem! Az Öregerőd nem csak megbecsült tulajdonosáról híres, hanem tisztességes árairól is. Pont ezt a helyet akartam javasolni, uram.

Royce rásomolygott, aztán a távolabb őgyelgő két fiúra fordította a figyelmét, akik úgy tettek, mintha nem ismernék Parazsat. Odaintette őket. Az utcakölykök először tétováztak, de a megismételt kézmozdulatra vonakodva közelebb jöttek.

– Mi a nevetek?

– Elbright, uram – felelte a magasabbik. A Parázsnál idősebbnek látszó fiú kést rejtegetett a köpenye alatt. Royce azt gyanította, ő lehet a banda valódi vezére, és csak odaküldte a másikat, hogy adja elő a színjátékot.

– Csimbók, uram – válaszolt a másik is, aki mindegyiknél fiatalabbnak tűnt. Haján látszott, hogy nemrég nyírták meg egy tompa kés segítségével. Szinte semmit sem viselt a foltos, kopott gyapjúrongyokon kívül. Ingje és nadrágja alól kilátszott rózsaszín bokája és lába szára. Minden ruhája közül a vállára terített, szakadt zsák illett a testére a legjobban. A lábát is ugyanaz az anyag védte a hidegtől, amit zsineggel kötött meg a bokája körül.

Hadrian végigtapogatta a lóra kötött felszerelését, és kivette a kétkezes pallost, aztán becsúsztatta a köpönyege alatt elrejtett hüvelybe.

Royce átadott két ezüstdenetiust az első fiúnak, aztán mindháromhoz intézve a szavait, így szólt:

– Parázs cimborátok elszállásoltatja a lovainkat az Öregerődben, és szobát foglal nekünk. Amíg ő ezt elintézi, ti ketten itt maradtok, és feleltek néhány kérdésünkre.

– De, ööö, uram, azt nem lehet… – kezdte Elbright, ám a tolvaj ügyet sem vetett rá.

– Amikor pedig Parázs visszatér az Öregerődből az elismervénnyel, mindegyikőtök kap tőlem egy ezüstöt. Ám ha nem jön vissza, ha helyette meglóg és eladja a lovakat, mindkettőtök torkát elvágom, és a lábatoknál fogva a városkapura akasztalak benneteket. Egy vödörbe csorgatom a véreteket, és azzal festem ki a táblára, hogy az egész város lássa: Parázs, a bátor lótolvaj. Ezt követően a birodalmi őrség és egyéb kapcsolataim segítségével őt is levadászom, és ugyanebben az elbánásban lesz része. – Fenyegetőn meredt a fiúra. – Értjük egymást, Parázs?

A három legény tátott szájjal bámult rá.

– Marra! Nem nagyon bízol az emberekben, uram! – köpte ki Csimbók.

A kalandor baljósan vigyorgott.

– A szobát Grim és Baldwin névre foglald! Na eridj, Parázs, de siess vissza! Ugye nem akarod túl sokáig váratni a cimboráidat?

Parázs elvezette a két lovat, a két másik ideges pillantásaitól övezve. Amikor Parázs hátranézett, Elbright alig láthatóan megrázta a fejét.

– Most pedig, fiúk, meséljétek el, mivel készül a város az idei ünnepekre?

– Nos hát… – kezdte Elbright –, hitemre ez lesz az elmúlt száz év legemlékezetesebb télvíz-ünnepe, mivelhogy tudvalevőleg most tartják a császárnő kézfogóját, meg minden.

– Kézfogóját? – emelte fel a fejét Hadrian.

– Igen, uram. Aszittem, ezt mindenki tudja. Hónapokkal ezelőtt kiküldték a meghívókat, és mindenféle gazdag népek jönnek a városba, még királyok és királynők is.

– Kihez megy hozzá? – érdeklődött Royce.

– Ethelred kurafisághoz – felelte Csimbók.

– Kuss, Csimbók! – figyelmeztette Elbright fojtott hangon.

– Az az ember egy kígyó!

Az idősebbik utcagyerek felmordult, és fülön vágta a társát.

– Ha így folytatod, még a bitón végzed! – Hadrian és Royce felé visszafordulva így folytatta:

– Csimbók bele van esve a császárnőbe. Nem tetszik neki az öreg király, mer’ hogy elveszi őhatalmasságát, meg minden.

– Ő egy istennő, az bizony! – jelentette ki a fiatalabbik elhomályosodó szemmel. – Egyszer láttam. Amikor a múlt nyáron beszédet tartott az erkélyéről. Felmásztam a tetőre, hogy jobban lássam. Úgy ragyogott, mint egy csillag, az szentigaz! Marra, olyan gyönyörű! Az embernek csak rá köll nézni, egyből látszik, hogy Novron leánya. Még sose láttam ilyen szép-
séget.

– Látjátok, uraim? Csimbók teljesen meggárgyul, amikor a császárnőre terelődik a szó – szabadkozott Elbright. – Jobb lesz, ha megbarátkozik vele, hogy megin’ Ethelred régens fogja irányítani a dolgokat. Nem mintha valaha is más lett volna a helyzet, mivel a császárnő ugye beteg volt, meg minden.

– Megbetegítette a szörnyeteg, amit megölt északon – magyarázta Csimbók. – Modina császárnő haldoklott a méregtől, és jöttek a gyógyítók százával, de egyik se tudott segíteni neki. Aztán Saldur régens hét napon és hét éjjelen át imádkozott, még ételt és italt sem vett magához. Maribor megmutatta neki, hogy csak a Tarin völgyéből származó, Amilia nevű szolgálólány tiszta szíve mentheti meg a császárnőt. És így is lett. Lady Amilia gondoskodik a császárnőnkről, és nagyszerű munkát végez. – A fiúcska nagy levegőt vett, felragyogott a szeme, és mosoly terült szét az arcán.

– Csimbók, elég lesz! – figyelmeztette Elbright.

– Mit ácsolnak ott? – kérdezte Royce a tér közepére mutatva, ahol éppen egy hatalmas tribünt építettek. – Csak nem ott tartják a kézfogót?

– Nem, az esküvő a székesegyházban lesz. Ezekről a kivégzéseket nézhetik majd az emberek. Kivégzik a felkelés vezetőjét.

– Erről mi is hallottunk – mondta halkan Hadrian.

– Vagy úgy, tehát a kivégzésre jöttetek?

– Többé-kevésbé.

– Én már kiválasztottam a helyünket. Előző éjszaka beküldöm Csimbókot, hogy foglalja nekünk az üléseket.

– Hé, mér’ pont nekem kell menni? – kérdezett vissza a megnevezett.

– Mert Parázs és én a cuccot visszük. Te túl kicsi vagy, hogy segíts, Kine meg beteg, úgyhogy…

– De neked van köpenyed, és nagyon hideg lesz odafent éjszaka.

A két fiú tovább veszekedett, de Royce észrevette, hogy a barátja már nem figyel. Hadrian a palota kapuit, falait, főbejáratát pásztázta. Az őrszemeket számolta.

Az Öregerőd szobái nem különböztek a többi fogadóétól: az apró, színtelen, kopott deszkapadlójú helyiségekben dohszag uralkodott. Minden szobában tűzifát hordtak a kandalló mellé, de sohasem bizonyult elégnek egész éjszakára. A lakók kénytelenek voltak csillagászati áron több fát vásárolni, ha melegben akartak maradni. Royce végigjárta a szokásos köreit az utcán, és olyan arcok után kutatott, amelyek túl sokszor bukkantak fel. Senki sem vette észre az érkezésüket, legalábbis senki olyan, aki számított volna, így elégedetten visszatért a szobába.

– Nyolcas szoba. Már lassan egy hete itt van – szólt köszönés helyett.

– Egy hete? Miért jött ilyen korán? – lepődött meg Hadrian.

– Ha te tizenkét hónapból tízet egy kolostorban töltenél, nem érkeznél te is korábban a Télvíz-ünnepre?

A zsoldos felvette a kardjait, és a társával együtt nekivágott a folyosónak. Royce egy pillanatig babrált az egyik sokat látott ajtó zárjával, aztán hangtalanul benyitott. A szoba túlsó végén két gyertya égett egy tányérokkal, poharakkal és borosüveggel megpakolt asztalkán. Egy bársonyba és selyembe öltözött férfi álldogált a falitükör előtt, és a szőke haját lófarokba fogó szalagot vizsgálgatta, majd megrángatta a kabátja magas gallérját.

– Úgy látszik, már várt minket – mondta Hadrian.

– Várt valakit – pontosított Royce.

– Mi a… – pördült meg a riadt Albert Winslow. – Nem szoktatok kopogni?

– Mit is mondhatnék? – huppant le az ágyra a tolvaj. – Tolvaj csirkefogók vagyunk.

– Csirkefogók, annyi bizonyos – helyesbített Albert –, de hogy tolvajok? Mikor loptatok valamit utoljára?

– Csak nem elégedetlenséget érzékelek a hangodban?

– Várgróf vagyok. Vigyáznom kell a jó híremre, és ehhez bizonyos mérvű bevételre van szükség. A pénzforrás pedig elapad, amikor ti ketten lustálkodtok. 

Hadrian helyet foglalt az asztalnál.

– Nem elégedetlen. Veszekedős kedvében van.

– Ezért jöttél ilyen korán? – vette át a szót Royce. – Hogy felhajts valami munkát?

– Részben. De még inkább el kellett szabadulnom a Szelek Apátságából. Kezdek nevetség tárgya lenni. Amikor például Daref urasággal találkoztam, egyfolytában a szerzetes-várgróf viccekkel ugratott. Lady Mae ugyanakkor tetszetősnek találja jámbor visszavonultságomat.

– És ő volna az, aki…? – Hadrian a mutatóujját csavargatva a szépen megterített asztalra bökött.

– Igen. Éppen most készültem érte menni. De nagyon úgy tűnik, ezt most el kell halasztanom. – Egyikükről a másikukra pillantgatott, és felsóhajtott.

– Sajnálom.

– Remélem, ez a munka jól fizet. Új a zekém, és még tartozom a szabónak. – Elfújta a gyertyákat, aztán elfoglalta a Hadriannel szemközti széket.

– Mi újság északon? – érdeklődött Royce.

Albert elgondolkodva összecsücsörítette az ajkát.

– Gondolom, hallottatok róla, hogy Medford elesett? A birodalmi csapatok bevonultak, ahogyan a többi környező várba is, a Drondil-mező kivételével.

Royce felült.

– Nem, erről nem hallottunk. Gwen hogy van?

– Fogalmam sincs. Már én is itt kaptam a hírt.

– Alrik és Arista még a Drondil-mezőn vannak? – kérdezte Hadrian.

– Alrik király igen, de nem hiszem, hogy a hercegnőt megtalálnátok ott. Úgy hiszem, Ratibor igazgatására adta a fejét. Kinevezték polgármesternek, legalábbis én így hallottam.

– Nem – rázta a fejét a zsoldos. – Nemrég jövünk onnan. A csata után kormányozta a várost, de néhány hónapja az éjszaka közepén elhagyta Ratibort. Senki sem tudja, miért. Azt gondoltam, hazatért.

Albert vállat vont.

– Talán így esett, bár nekem ezt egy szóval sem említette senki. Jobban is tette, ha nem ment haza. A birkák körülvették a várat. Se ki, se be. Csak idő kérdése, és Alrik végül megadja magát.

– Na és az apátság? Bekopogtattak már a birodalmiak? – tudakolta Royce.

Albert megrázta a fejét.

– Nem tudok róla, de, mint már mondtam, én itt tartózkodtam, amikor a birkák átkeltek a Galewyren.

A tolvaj felugrott, és nekilátott körözni a szobában.

– Van még valami? – folytatta Hadrian.

– Azt beszélik, Tur Del Furt megszállták a goblinok. De ez egyelőre csak szóbeszéd.

– Nem csak szóbeszéd.

– Nocsak…

– Mi is láttuk. Igazából mi vagyunk a felelősek.

– Ez érdekesen… hangzik.

Royce megtorpant, és a társára nézett.

– Jobb, ha nem tudja a részleteket.

– Szóval mit is kerestek itt Aquestában? – váltott témát Albert. – Valami azt súgja, nem a Télvíz-ünnepre érkeztetek.

– Kiszabadítjuk Degan Gauntot a palota tömlöcéből, és szükségünk van rád a szokásos belső munkához – bökte ki Royce.

– Tényleg? Ugye tudjátok, hogy az ünnep alkalmával tervezik a kivégzését?

– Igen, ezért is kell sietnünk. Pech volna lekésni – tette hozzá Hadrian.

– Megőrültetek? A palotából? A Télvíz-ünnep idején? Nem hallottatok erről a kis menyegzőről, ami készülődik? Csöppet megerősítik az őrséget. Minden egyes nap új emberek sorakoznak az udvaron, akik az őrségbe jelentkeznek.

– Mit akarsz ezzel mondani? – nézett rá Hadrian.

– Éppen hogy az előnyünkre fogjuk használni ezt a nászt! – mutatott rá Royce. – Van már valaki a városban, akit mi is ismerünk?

– Genny és Leó már ideértek, azt hiszem.

– Tényleg? Ez csodás! Lépj velük kapcsolatba! Biztosan szobát kaptak a palotában. Derítsd ki, be tudnak-e juttatni! Aztán tudj meg mindent, amit csak lehet, főképp arról, hol tartják fogva Gauntot.

– Pénzre lesz szükségem. Csak néhány helyi bálra akartam benézni, és talán egy lakomára. Ha be akartok juttatni a palotába, jobb ruhák kellenek. Marra, nézzétek a cipőmet! Nézzétek csak meg! Ebben nem kerülhetek a császárnő színe elé.

– Egyelőre kérj kölcsön Genny-től és Leótól! – tanácsolta Royce. – Még ma éjszaka elindulok Medfordba, és hozok annyi pénzt, amivel fedezheted a kiadásaidat.

– Visszamész? Ma éjszaka? De hát csak most érkeztél meg, nem?

A tolvaj bólintott.

– Nincs baja – nyugtatta a barátját Hadrian. – Bizonyos, hogy az ostrom előtt kijutott a városból.

– Van még egy hónap Télvízig. Egy héten belül visszaérek. Addig is, tudjatok meg, amit csak lehet, és amikor visszajöttem, kieszelünk valamit.

– Nos – morogta Albert –, legalább a Télvíz-ünnep izgalmasnak ígérkezik.

2. FEJEZET

Út a sötétségbe

Valaki nyüszített.

Ezúttal férfihangnak hallatszott, ráadásul Arista biztosra vette, hogy már hallotta azelőtt. Végezetül mindenki zokogott. Néhányan dührohamban törtek ki. Az egyik nő leginkább sikoltozott, de nemrégiben elvitték. Arista nem ringatta magát abba az ábrándba, hogy az asszonyt szabadon eresztették. Hallotta, amint elvonszolják a testét. A nyüszítő férfi olykor még felkiáltott, de néhány napja csendesebbnek tűnt. Már nem jajveszékelt. Nem sokkal korábban imádkozni hallotta. A hercegnő meglepetéssel nyugtázta, hogy nem a szabadulásért, vagy a gyors halálért fohászkodott. Mindig csak őérte. Maribort kérte, hogy óvja meg őt, de a sok zavaros beszéd közepette a hercegnő egyszer sem tudta elkapni a szeretett nő nevét.

A sötétben nem lehetett mérni az idő múlását. Arista próbálta számolni az étkezéseket, de korgó gyomrából ítélve a napi egyszeri táplálkozás sem adatott meg neki. Hetek telhettek el az elfogása óta. Azalatt az idő alatt egyszer sem hallotta Gaunt hangját, pedig kiáltozott is neki. Egyes egyedül aznap hallotta, amikor Hilfreddel ki akarták szabadítani a hadvezért, de felsültek.

Azóta a zárkájában tartózkodott, ami összesen egy szennyesvödröt és néhány maroknyi szalmát tartalmazott. Olyan kicsi helyiségbe zárták, hogy egyszerre mind a négy falat megérinthette, amitől leginkább kalickában, vagy sírhant alatt érezte magát. Tudta, hogy egykor a Thrace néven megismert Modinát is így tartották fogva. Talán pont ugyanabban a cellában. Miután elveszített mindent és mindenkit, ami valaha is számított neki, rémálmaiban sem következhetett volna be olyan pillanat, amikor egyedül ébred a sötétben, bármiféle magyarázat vagy indok nélkül. Bizonyosan megőrjítette a lányt, hogy nem tudja, hol van, vagy miképpen került oda.

A saját tragédiája ellenére Arista hitte, hogy nincsen egyedül
a világban. Amikor a bátyja, Alrik hírt kap az eltűnéséről, eget-földet felforgat, hogy megtalálja. Az apjuk halála kapcsán igen közel kerültek egymáshoz. Többé nem számított, hogy Alrik egyszer kiváltságos fiú utód volt, és ő sem maradt ugyanaz a féltékeny, visszavonultan élő nővér. Olykor még mindig vitáztak, ám ennek ellenére semmi sem állhatja majd Alrik útját, ha meg akarja találni a nővérét. Szélesebb családja, a Pickeringek segítségét fogja kérni. Talán még Royce-ot és Hadriant is a megmentésére rendeli, akikre Alrik szeretetteljesen, csak mint királyi védelmezőkként utalt. Már nem lehetnek messze.

Arista elképzelte Hadrian félmosolyát. Fájt az emlék, de az elméje nem eresztette a képet. A férfi hangja, kezének érintése, és az apró sebhely az állán megsajdították a szívét. Éltek át gyengéd pillanatokat együtt, de a zsoldos részéről mindig csak kedvességben, együttérzésben nyilvánultak meg – részvétet érzett egy fájdalommal vagy szükséggel küzdő ember iránt. Aristában csupán a hercegnőt, munkaadóját látta, egy újabb elkeseredett nemes hölgyet.

Milyen üres életet is éltem! Olyanokat tartok a legjobb barátaimnak, akiknek a munkájáért fizetek.

Hinni akart benne, hogy Hadrian is különlegesnek tartja őt, hogy az úton együtt eltöltött idő megkedveltette őt a férfival, hogy Hadriannek is ugyanolyan sokat jelentett, mint neki. Remélte, okosabbnak, rátermettebbnek tartja a legtöbb nőnél. De még ha így is lehetett, a férfiak nem okos, meg rátermett nőkre vágytak, hanem szépekre. Arista nem tartotta magát Alenda Lanaklinhoz, vagy Lenare Pickeringhez hasonlóan szépnek. Bárcsak Hadrian is úgy nézne rá, ahogyan Emery és Hilfred tette.

Akkor már ő is halott volna.

Kőhöz súrlódó kő mordult bele a folyosók csendjébe. Lépések visszhangoztak a járatokban. Valaki közeledett.

Nem ilyenkor hordták körbe az ételt. Nem tudta számon tartani a napokat a sötétségben, de azzal tisztában volt, hogy addig nem jön étel, amíg már szinte nem is remélte, hogy valaha is enni kap. Olyan keveset adtak, hogy a híg, záptojásszagú levest is örömmel fogadta.

A lépések két ember cipőjétől származtak. Az elsőben az őrt ismerte fel, aki fémet viselt és jellegzetes bim-bim zajjal járt a folyosón. A másik cipő kemény sarka és talpa jól hallható kit-kattal zengett a kövön. Nem őr közeledett, és nem is szolga. A szolgák puha cipői csak surrogtak, és ha még cipőt sem viseltek,
a meztelen talpuk csattogott a folyosón. Csak a tehetősek engedhettek meg maguknak ilyesfajta, kövön kopogó lábbelit. A lassú léptek egyáltalán nem tűntek tétovának. Magabiztosság rejtőzött a hosszú, kimért léptek mögött.

Kulcs zörgött a zárban, és a nyelv nagyot kattant.

Látogató jött?

Kinyílt az ajtó, és Arista belehunyorgott a vakító fénybe.

Belépett egy őr, durván félrelökte a hercegnőt, azzal vaskarperecet varázsolt elő valahonnan, és a falhoz láncolta a csuklóját. Ott hagyta a földön ülve, a feje fölé tartott karral, majd kiment, de nem zárta be az ajtót.

A következő pillanatban, kezében lámpással belépett Saldur régens.

– Hogy vagy ma este, hercegnő? – rázta meg a fejét szomorúan az öregember, és ciccegő hangot hallatott. – Nézz csak magadra, kedvesem! Milyen sovány vagy, és milyen mocskos! És Mariborra, honnan vetted ezt a ruhát? Nem mintha sok maradt volna belőle. És a kék foltok is újnak tűnnek. Megerőszakoltak az őrök? Nem, azt nem hiszem. – Saldur suttogássá halkította a hangját. – Akkor is rendkívül szigorú parancsot kaptak, amikor Modina járt itt. Megvádoltam egy ártatlan börtönőrt, hogy tisztátalan módon érintette, aztán példát statuálva ökrökkel tépettem szét a testét. Azután nem voltak hasonló gondjaink. Talán egy kicsit erős intézkedésnek tűnik, de hát mit kezdtem volna egy terhes császárnővel, nem igaz? Persze a te esetedben annyira nem érdekel a dolog, csak hát az őrök erről nem tudnak.

– Mit keresel itt? – hörögte Arista. Mély, rekedt hangján még maga is meglepődött.

– Gondoltam, elmesélem a híreket, kedvesem. Kilnár és Vernes elesett. Rhenydd most már a birodalom boldog része. A maranoni ültetvények a Delgosi-félszigeten szép szürettel ajándékoztak meg, így lesz mivel etetni a csapatainkat télen. Visszafoglaltuk Ratibort, de ki kellett végezni néhány árulót, hogy példát állítsunk. A parasztoknak meg kell ismerniük a lázongás következményeit. A végén már hangosan átkozták a nevedet.

Arista tudta, hogy Saldur igazat beszél. Nem mintha látta volna az igazságot a vénember arcán, amiből alig észlelt valamit saját összetapadt haja bozontja alól. Saldurnak egyszerűen nem volt oka hazudni.

– Mit akarsz?

– Igazából két dolgot. Azt akarom, hogy elismerd, az Új Birodalom győzedelmeskedett, és semmi sem állhat az útjába. Az életednek vége, Arista. Heteken belül kivégeznek. És az álmaid már régen szertefoszlottak. El kell temetned őket Hilfred és Emery sírja mellé.

Arista egész testében megfeszült.

– Meglepődtél? Akkor értesültünk Emery-ről, amikor visszafoglaltuk Ratibort. Hogy megrontod a férfiak életét! Először őt öletted meg, aztán Hilfredet is. A fekete özvegyek irigyen tekintenek rád.

– És mi a második? – kérdezte a fiatal nő, és érezte a régens pillanatnyi zavarát. – A második ok, amiért eljöttél hozzám csevegni?

– Á, igen. Tudni akarom, ki segédkezett neked.

– Hilfred. Megöletted, emlékszel?

Saldur elmosolyodott, aztán keményen arcon vágta az unokahúgát. Az Arista csuklóját megbéklyózó láncok megfeszültek, ahogyan a nő megpróbálta védeni magát. A régens egy darabig hallgatta a hercegnő halk sírdogálását, aztán folytatta:

– Okos lány vagy, túl okos ahhoz, hogy a javadra váljon, de azért nem ennyire okos! Hilfred megmenekített a letartóztatás elől, talán még bujtatott is hetekig, de nem juttathatott be a palotába, és nem találhatta meg ezt a börtönt. A negyedik emeleti őrök egyenruhájában halt meg. Valaki segített neked megszerezni azt az egyenruhát, és én tudni akarom, ki volt az!

– Senki, rajtam és Hilfreden kívül.

Saldur ismét arcon vágta. Arista felkiáltott, és megrázkódó teste megcsörrentette a láncokat.

– Ne hazudj nekem! – A régens ismét felemelte a kezét.

A nő sebesen beszélt, hogy elodázza az ütést.

– Mondtam, csak én. Szobalányként dolgoztam a palotában. Az egyenruhát loptam.

– Mindent tudok arról, hogy egy Ella nevű takarítónőnek adtad ki magad. De az egyenruhát nem szerezhetted meg segítség nélkül. Valami magas rangú személy segített neked. Tudnom kell, ki az áruló. Mondd meg szépen! Ki támogatott?

Amikor a lány nem válaszolt, még kétszer megütötte.

Arista összehúzta magát.

– Elég!

– Ki vele! – morogta a régens.

– Nem bánthatod a barátnőmet! – bukott ki Aristából.

– A barátnődet?

Hibáját felismerve a nő az ajkába harapott.

– Tehát nő az illető. Ez azért jelentősen leszűkíti a lehetőségeket, nem igaz? – Saldur egy rövid láncon lógó kulccsal játszadozott, szórakozottan pörgette a mutatóujja körül. Eltelt néhány perc, aztán leguggolt, és a földre tette a lámpást.

– Kell nekem egy név, és te el fogod árulni. Azt hiszed, magaddal viheted a sírba az állítólagos barátnőd kilétét, de akár hűségből tartod a szád, akár az irántam érzett gyűlöletből, gondold meg még egyszer! Azt hiszed, ezt a néhány hetet már kibírod, de ha egyszer igazából nekilátunk, a gyors halálért fogsz rimánkodni.

Félresöpörte a fiatal nő haját.

– Micsoda csinos arcocska! Nem hiszel nekem, ugye? Még mindig olyan tapasztalatlan vagy, olyan jóhiszemű, mint egy gyermek! Hercegnőként elkényeztettek. Azt gondolod, hogy a ratibori köznéppel meg a padlósikálással eltöltött idő megkeményített? Azt gondolod, nincs mit veszítened, hogy ennél már nem lehet lejjebb?

Megsimogatta az arcát, és Arista hátrahőkölt.

– Látom a szemedben, hogy maradt benned némi büszkeség és nemesség. Nem fogod fel, milyen mélyre süllyedhetsz még. Hidd el, Arista, én megfoszthatlak a bátorságodtól, és megtörhetlek. Ne akard megtudni, milyen sokat árthatok neked!

Lágyan simogatta a nő haját, aztán megragadta. Keményen meghúzta, amivel hátrafeszítette a hercegnő fejét, és kényszerítette, hogy a szemébe nézzen. Az öregember tekintete megállapodott az arcán.

– Még mindig tiszta vagy, nem igaz? Még nem érintett férfi, kétféleképpen is be vagy zárva a tornyodba, ugye? Gyanítom, hogy sem Emery, sem Hilfred nem mert ágyba vinni egy hercegnőt. Talán ezzel kellene kezdenünk. Tudatom az őrökkel, hogy… Nem: külön megparancsolom nekik, hogy gyalázzanak meg. Mindketten nagyon népszerűek leszünk. Az emberek hosszított őrségért fognak folyamodni, hogy éjjel-nappal erőszakoskodhassanak veled.

Saldur eleresztette a haját, és hagyta, hogy a nő feje előrebukjon.

– Amikor aztán már elég sok ideje használnak, és minden büszkeséged elillant, a főinkvizítorért küldetek. Biztosan kapva kap majd az alkalmon, hogy kiűzze a gonoszt Melengár híres boszorkányából. – Saldur közelebb jött, és nagyon halkan, nagyon bensőségesen beszélt. – Találékony ember az, szinte művészet, amit egy pár lánccal, egy vödör vízzel és egy tüzes vassal művel. Addig fogsz sikoltozni, amíg végül a hangod is elapad. Elájulsz majd, és arra ébredsz, hogy a rémálom még korántsem ért véget.

Arista megpróbált elfordulni, de a ráncos kezek ismét arra kényszerítették, hogy a nagybátyja szemébe nézzen. Az idős férfi ábrázata nem tűnt elégedettnek, sem tébolyultnak. Komor, szinte szomorú arcot vágott.

– Olyan kínt fogsz érezni, amiről nem hitted, hogy lehetséges. Minden megmaradt bátorságod a legendák és az emlékezet világába távozik. Aztán elveszíted az eszedet, és csak egy nyáladzó, sebzett húsdarab marad belőled. Akkor már az őröknek sem kellesz.

Saldur közelebb hajolt, annyira, hogy Arista az arcán érezte
a vénember leheletét, és attól tartott, az egyházférfi megcsókolja.

– És ha ezek után még mindig nem árulod el, amit tudni akarok, a figyelmemet a kedves kis család felé fordítom, akik befogadtak. Barkerék, ugye? Lefogatom és idehozatom őket. Az apa végignézi, ahogyan a felesége átveszi a helyedet a börtönőrök között. Aztán az asszony lesz a szemtanúja, miként négyelik fel
a férjét és a fiait. Képzeld csak el, hogyan érzi majd magát, amikor látja meghalni a legkisebb fiát, akit te állítólag megmentettél. Téged fog okolni, Arista! Az a szegény asszony elátkozza a nevedet, és helyesen teszi, hiszen a te hallgatásod őrli majd porrá az életét.

Kedvesen megütögette Arista lángoló orcáját.

– Ne kényszeríts ilyesmire! Mondd meg az áruló nevét! Felségárulás bűnével vétkes, de a szegény Barkerék semmiről sem tehetnek. Semmi rosszat nem tettek. Egyszerűen áruld el az asszony nevét, és mindezeket a borzalmakat elháríthatod!

A fiatal nő nem tudott gondolkodni, és erősen zihált. Az arca lüktetett az ütésektől, és a szájában érzett sós-fémes íztől felfordult a gyomra. A bűntudat Emery és Hilfred képét vetítette a szeme elé, akik miatta haltak meg. Képtelen lett volna elviselni, ha
a Barker család vére is az ő kezén száradna. Hogy az ő hibái miatt szenvedjenek.

– Elmondom, amit tudni akarsz – hörögte végül. – De cserébe gondoskodj róla, hogy Barkeréknek semmi bántódása sem esik!

Saldur együttérző arcot vágott, és szinte nagyapás vonások jelentek meg az ábrázatán, amiket a gyerekkorából olyan jól ismert. Arista fel nem foghatta, miképpen lehet, hogy egyik percben szörnyű fenyegetéseket sorol, a másikban pedig ilyen kedvesen tekint rá.

– Hogyne gondoskodnék, kedvesem. Végtére is nem vagyok szörnyeteg. Csak áruld el, amit tudni akarok, és a szörnyűségek nem történnek meg! Mondd: mi a neve?

A fiatal nő tétovázott. Saldur mosolya ismét eltűnt. A türelmi idő a végéhez ért. A hercegnő nagyot nyelt.

– Volt valaki, aki elbújtatott, ennem adott, és még Gauntot is segített megtalálni. Igaz barát, nagylelkű és önzetlen. Szinte el sem hiszem, hogy feladom neked…

– A nevét! – erősködött Saldur.

Amikor Arista felemelte a fejét, könnyek csorogtak végig arcán.

– A neve… a neve… Edit Mon.

3. FEJEZET

Sir Breckton

Archibald Ballentyne, Chadwick earlje kitekintett a császári trónterem ablakán. A háta mögött Saldur pergameneket rendezgetett az asztalnál, miközben Ethelred a trónt melegítette, amire jog szerint még nem is ülhetett volna. Olykor-olykor bevonult egy maroknyi szolga, majd elment, és így tett a birodalmi kancellár is, aki váltott egy-két szót az egyik vagy a másik régenssel. Archibaldhoz senki sem szólt, senki sem kérte ki a tanácsát.

Néhány röpke év alatt Saldur régens medfordi püspökből az Új Birodalom élére került. Ethelred arra készült, hogy warriki koronáját lecseréli Avryn jogarára. Még a közember Merrick Marius is le tudott akasztani magának egy nemesi hűbérbirtokot vagyonkával és a hozzá tartozó ranggal.

És mit kaptam én a segítségemért? Hol van a koronám? A feleségem? Hol a dicsőségem?

Archibald túl jól tudta a választ. Neki nem jut korona. Ethelred veszi el a neki szánt feleséget. Ami pedig a dicsőséget illeti, épp akkor lépett be a terembe az, aki mindörökre elorozta tőle. Archibald hallotta a csiszolt márványpadlón döngő csizmatalpakat. A férfi rendíthetetlen, egyenes, merész járását már messziről felismerte.

Hátrafordult, és meglátta Sir Breckton Belstrad földet seprő, kék köpenyét. Sisakját egyik könyökhajlatában tartva, fém mellvértjében a lovag úgy nézett ki, mintha éppen csatából térne vissza. A sudár derekú Breckton széles válla, szögletes állkapcsa egyértelműen jelezte, hogy született hadvezér és győzedelmes katona, és Archibald gyűlölte mindezért.

– Sir Breckton, üdvözöllek Aquestában! – köszöntötte Ethelred a termen átkelő lovagot.

Breckton ügyet sem vetett rá, vagy a másik régensre, hanem egyenesen odamenetelt Archibaldhoz, ahol színpadiasan összecsapta a csizmáját, és fél térdre borult.

– Nagyuram!

– Igen, igen, kelj fel! – intett az egyik kezével Chadwick earlje.

– Rendelkezz velem, uram!

– Sir Breckton? – szólította a lovagot ismét Ethelred.

Breckton semmi jelét sem mutatta, hogy tudomásul vette volna a megszólítást, és továbbra is a hűbérurához intézte szavait.

– Hívattál, uram? Mit kívánsz tőlem?

– Igazából Ethelred régens nevében kérettelek ide. Ő szeretne beszélni veled.

A lovag felállt.

– Ahogy kívánod, nagyuram.

Breckton sarkon fordult, és hamar átszelte a trónig tartó távolságot. Kardja az oldalát csapkodta, és csizmája keményen döngött a kövön. A lépcső lábánál megtorpant, és csak úgy ímmel-ámmal hajolt meg.

Ethelred haragosan tekintett rá, de nem sokáig.

– Sir Breckton, végre! Az elmúlt hetekben hatszor hívattunk. Nem jutottak el hozzád az üzeneteink?

– Eljutottak, uram.

– De egyre sem válaszoltál.

– Nem, uram.

– Miért?

– Hűbéruram, Chadwick earlje arra utasított, hogy foglaljam el Melengárt. A parancsait követtem.

– Tehát a csatározás alapvető kötelmei hátráltatták az indulásodat – bólintott Ethelred.

– Nem, uram. Csak a Drondil-mező maradt hátra, és az ostrom jó kezekben van. A győzelem biztos, és nincsen szükség az én felügyeletemre.

– Nem értem. Akkor hát miért nem jöttél, ha egyszer a színünk elé parancsoltunk?

– Nem téged szolgállak, nagyuram. Chadwick earljének tartozom engedelmességgel.

Breckton iránt érzett megvetése nem kisebbítette Archibald kárörömét, amikor látta a régens arcát. Ethelredet mintha pofon ütötték volna.

– Emlékeztetlek rá, lovag uram, hogy néhány hét múlva a császárodat tisztelheted bennem!

– Emlékeztess, uram.

Ethelred zavarodottan pislantott a hadvezérre. Ettől újabb mosoly jelent meg Archibald arcán. Élvezte, hogy ezúttal valaki másnak kell megvívni Brecktonnal, és pontosan tudta, mit érezhet a régens. Vajon a lovag engedélyt adott Ethelrednek, hogy emlékeztesse, vagy éppen arra utalt burkoltan, hogy a régens talán sohasem veheti át a császári jogart? Akárhogy is volt, durvasága ellenére a megjegyzés olyan egyszerűen és tiszteletteljesen hangzott, hogy mindennemű rossz szándéktól mentesnek tűnt. Breckton mindenkivel így beszélt: egyszerre udvarias és csípős szavai teljesen összezavarták hallgatóságát. Archibald mindig ostobának érezte magát mellette, ám nem csupán ezért vetette meg az öntelt hadvezért.

– Látom, hogy ezzel még gondunk lesz – nyerte vissza lélekjelenlétét Ethelred –, és jól példázza a mai találkozónk lényegét. Császárként jó emberekkel kell körülvennünk majd magunkat. Te már bizonyítottál a hadvezetés terén, és azt akarjuk, hogy közvetlenül minket szolgálj ebben a minőségben. Kész vagyunk a birodalmi haderők főtábornagyának címét és hivatalát kínálni neked. Emellé még megkapod Melengár gyarmatot is.

Archibald megtántorodott.

– Melengár az enyém! – kiáltotta. – Vagyis az enyém lesz, amikor elfoglaljuk! Nekem ígértétek!

– Igen, Archie, de változnak az idők. Kell egy erős ember északon, aki megvédi a határainkat. – Ethelred Brecktonra pillantott. – Kinevezünk Melengár márkijának. Nagyon is megfelelő cím, hiszen te foglaltad el a területet!

– Ez hallatlan! – kiáltotta Archibald, és dobbantott. – Megegyeztünk. Megkapod a császári koronát, Saldur pedig a birodalmi püspöksüveget. Én mit kapok? Mi lesz a sok fáradságom és áldozatom jutalma? Nélkülem még Melengárt sem tudnád felajánlani senkinek!

– Ne nevettesd ki magad, Archie! – csitította kedvesen Saldur. – Tudnod kellett, hogy nem bízhatunk rád egy ilyen fontos országot! Túl fiatal vagy még, túl tapasztalatlan, túl… gyönge.

Csend következett. Archibald magában füstölgött.

– Nos? – fordította vissza a figyelmét Ethelred a lovagra. – Melengár márkija? A birodalmi seregek főtábornagya? Mit mondasz?

Sir Breckton arcán semmiféle érzelem sem tükröződött.

– Chadwick earljét szolgálom, ahogyan apám és a nagyapám is tette előttem. Nem tűnik úgy, hogy az earl kívánja e változtatást. Ha nincsen további óhajod, most vissza kell térnem Melengárba. – Sir Breckton élesen sarkon fordult, és visszacsattogott Archibaldhoz, ahol ismét letérdelt.

Ethelred megbotránkozva bámult utána.

– Ne hagyd még el Aquestát! – utasította Archibald a lovagot. – Még szükségünk lehet rád.

– Ahogy kívánod, uram. – Breckton felállt, és sebesen távozott.

Némán hallgatták a lovag egyre messzebbről visszhangzó, majd elhaló lépéseit. Ethelred arca skarlátvörösbe fordult, és ökölbe szorította a kezét. Saldur a szokásos ingerült arckifejezéssel tekintett a hadvezér után.

– Úgy tűnik, a tervek szövögetése közben nem vettétek számításba a fickó megingathatatlan lojalitását – fakadt ki Archibald. – De hát hogyan is vehettétek volna, hisz jól láthatóan magatok sem ismeritek a szó jelentését! Először velem kellett volna beszélnetek! De nem tudtatok volna hozzám jönni, ugye? Nem, mert hát éppen az én hátbatámadásomat tervelgettétek!

– Nyugodj meg, Archie! – csitította Saldur.

– Ne nevezz így! Archibald a becsületes nevem! – Nyál szóródott szerteszét, az earl úgy fröcsögött. – Két ilyen öntelt, felfuvalkodott hólyagot! De én nem leszek sakkfigura! Egyetlen parancsomra Breckton Aquesta ellen fordítja a seregét. – A még mindig nyitott ajtóra mutatott. – Hűek hozzá, úgy bizony, egytől egyig hűségesek azok a nyomorult agyalágyultak! Megtesznek bármit, amit mond, és amint láthatjátok, ő meg engem istenít!

Összeszorított ököllel közelített a régensekhez, és közben megőrjítette a tudat, hogy puha cipősarka nem adja ugyanazt
a hanghatást, mint Brecktoné.

– Alrik király támogatását is magam mellett tudhatom, ha kell. Visszaadhatom neki kedves Melengárját Avryn többi részéért cserébe. Legyőzhetlek benneteket a kisded játékotokban! Jobb kezemben tartom az Északi Császári Hadat, és balomban azt, ami a királypártiakból megmaradt. Kevesebb, mint egy hónap alatt porrá törhetlek mindkettőtöket. Így hát ne mondd nekem, hogy nyugodjak meg, Sauly! Elegem van a leereszkedő hanghordozásodból és szenteskedő viselkedésedből! Ugyanolyan féreg vagy, mint Ethelred. Ketten együtt szövögetitek a kis hálótokat és áskálódtok ellenem. Ám most az egyszer magatok ragadtatok fel a légypapírra!

Az ajtó felé indult.

– Archie, akarom mondani, Archibald! – szólt utána Ethelred.

Az earl meg sem állt, hanem elviharzott Biddings kancellár mellett, aki a trónterem előtt várakozott, és aggódó pillantást vetett a főrangra. A szolgák szerteszét szaladtak Archibald elől, és az earl dühödt bikaként masírozott a folyosói ajtóhoz. A belső udvar haváról szétszóródó, vakító napfényre kibukkanva Ballentyne rájött, hogy nem tudja, merre tart. Néhány perc múlva úgy döntött, hogy mindegy is. Jólesett mozogni, kijárnia magából
a dühöt, minél messzebbre kerülni a palotától. A lováért akart kiáltani. Nagy szüksége lett volna egy hosszú, kimerítő lovaglásra a kemény terepen, de ebben a hidegben nem akart átfagyva, kimerülten és éhesen felocsúdni valahol mérföldekre bárminemű lakott helytől. Ehelyett inkább fel s alá trappolt, és sekély árkot vájt a hóba.

Bosszankodása csakhamar élvezetbe fordult, amikor eszébe jutott a kis beszéde. Tetszett neki a régensek döbbent arckifejezése. Nem számítottak ilyen vakmerő válaszra. Az öröm felemésztette a haragja nagyobb részét, a séta pedig gondoskodott a maradékról. Helyet foglalt egy lefelé fordított vödör tetején, és leverte a havat a csizmájáról.

Vajon Breckton tényleg Aquesta ellen fordulna? Lehetnék én is császár, egy egyszerű paranccsal is megszerezhetném Modinát?

A válasz szinte azonnal megérkezett. Szép ábrándnak tűnt, de semmi többet nem ért. Breckton sohasem értene egyet ezzel, és visszautasítaná a parancsot. Hősies lojalitása ellenére a lovag minden tettét valamiféle kiismerhetetlen becsületkódex irányította.

Az egész Belstrad ház ilyen volt. Már Archibald apja is panaszkodott az erkölcsösségükre. A Ballentyne-ok úgy tartották, hogy a lovagok gondolkodás nélkül teljesítsék a parancsokat, cserébe az elnyert vagyonért és hatalomért. Ám a Belstrad klán másként hitte. Ragaszkodtak ahhoz az ódivatú elképzeléshez, hogy az uralkodó – akit Maribor ültetett a trónjára – viselkedjen az istene akaratának megfelelően, és dolgozzon meg lovagja hűségéért. Archibald biztosra vette, hogy Breckton nem tartja a polgárháborút Maribor akaratával megegyezőnek. Úgy látszott, semmi olyan nem illett igazán Maribor akaratához, ami Archibald vágyai közt szerepelt.

Mindenesetre megingatta a régenseket, és mostantól jobban fognak bánni vele. Most, hogy felismerték, milyen fontos személy, végre megkapja tőlük a neki kijáró tiszteletet. Arról nyilván fogalmuk sincsen, hogy nem tudná véghezvinni a fenyegetéseit, így bizonyára valami nagyobb jutalommal akarják majd megbékíteni. Végül talán megkapja Melengárt, és talán még annál is többet.