BORÍTÓSZÖVEG

Kis Norbert, az állatkert jóképű, vagány főállatorvosa látszólag nem is lehetne szerencsésebb: ünnepelt celeb, elismert tudós, Gellért-hegyi villájából taxival jár dolgozni, és egy este még álmai nőjét is sikerül becserkésznie. Gondtalannak tűnő életét azonban Norbert bűncselekmények elkövetésével tartja fenn. Amikor egy ritka múzeumi rinótülköt elrabolva egy csapásra milliomos lesz, elhatározza, megjavul. Ám ekkor egyetlen nap leforgása alatt mindenét elveszíti, és Norbert úgy érzi, ennél rosszabb már nem jöhet. Tévedését bizarr kelepcébe zárva kényszerül beismerni, és a szabadságot nem adják ingyen...

A rinocérosz-terápia kalandos, fanyar humorral átszőtt történetében a legbölcsebb szereplőnek egy ezüsthátú gorilla bizonyul.

Copyright © Kovács Tibor Gergely, 2015

Magyar kiadás © 2015 Libri Könyvkiadó, Budapest

A Libri Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Borítóterv Baranyai (b) András

Második kiadás

ISBN 978-963-310-660-0

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Nagy Boglárka

Olvasószerkesztő Kiss Béla

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Ez a regény fikció. A nevek és a szereplők kitaláltak, az események az író képzeletének szülöttei. Bármilyen hasonlóság valós személyekkel és eseményekkel a véletlen műve.

TARTALOM

Borítószöveg

Ajánlás

Mottó

PROLÓGUS

KAPUCSÍNÓ

UTÓMUNKA

BARLANGLAKÓK

ŰRUTAZÁS

A HIÁNYZÓ LÁNCSZEM

TRÓFEA

A LEGJOBB MUNKAHELY

FIONA

VIETNAMIAK

HETEROCHROMIA

EDERICS FELÉ

TÁRLATLÁTOGATÁS

GOURMET BURGER

TÁLYOG

CSALÓK

CRANBERRY KICK

EDERICS 2.0

ÁLOMVILÁG

SEBEK

BOMBARIADÓ

TOTÁLKÁR

CÉL, TŰZ

A MŰTÉT

ALTATÁS

SZONÁTA

VAJANG SZÍNHÁZ

SZKATOL

MELANZS

EPILÓGUS

Anyámnak

„Mert bűneim elborítják fejemet; súlyos teherként, erőm felett.”

(ZSOLT 38,5)

PROLÓGUS

A szkatolról mindig anyám jut eszembe.

Nevezett vegyületet mindenki ismeri – még ha kevesekben tudatosul is. Ez a gyűrűs molekula kis mennyiségben kellemesen jázminillatú, ami miatt a parfümgyártás kedvelt alapanyaga; a szarban viszont már jóval nagyobb koncentrációban kibírhatatlan a bűze. A képlet egyszerű: minél több a szkatol, annál erősebb a szag. Állítólag az a nagy különbség a húsevő állatok – így az ember – és a növényevők kulája között, hogy az utóbbiban kevesebb a szkatol, ezért kevésbé büdös.

Ez az én óriási szerencsém.

A kiontott bél hányáshoz hasonlatos bűzében ugyanis a szarszag csak egy komponens a sok közül. Mert ott van még a félig emésztett táplálék, a gyomorsav és a különböző mirigyek váladékából álló katyvasz, no meg a vér szaga is. Ez önmagában is undorító, de hogy a helyzetem még elviselhetetlenebb legyen, együttes párolgásuk közben még kismillió egyéb, szintén nem éppen illatos gáz is felszabadul. És tudom, mert érzem: szkatol is van benne, az hétszentség!

Én pedig most nyakig ülök ebben a dzsuvában. És ezt nem képletesen értem.

Anyám azt mondta: légy önmagad! Nem akarom teljesen ráhárítani a felelősséget, mert sohasem gondolta komolyan, de az eredmény: katasztrófa. Szarral van tele a szám, és minden valószínűség szerint perceken belül halott leszek.

Kikukucskálok a rejtekhelyemről, fényt keresek a sötétben. Hiába.

Aztán mégis világosság támad, az éjszaka csöndjét üvegcserepek ropogása töri meg, a közelből halálhörgés hallatszik. Vajon mennyi időm van még hátra?

És miközben anyámon, a véren, a szkatolon és a többi szarszagkeltő molekulán zakatol az agyam, rájövök, hogy a dózis és hatás összefüggése a kémián és biológián túlmutató, egyéb helyzetekre is érvényes univerzális igazságot hirdet. A szarszaghoz hasonlóan az én életemet is a mértéktelenség, no meg az apró, önmagukban jelentéktelen komponensek alakították, egészen a mostani végkifejletig. Mégpedig a következőképpen.

KAPUCSÍNÓ

– Kávét?

Elmosódott kócos folt közepén tátogó nyílás és női hang. Bénultan bámultam magam elé, mint akit cecelégy csípett meg; egyenesen a Kiskakasból jöttem. Reggel hét óra volt.

– Kávét? – hangzott el még egyszer a kérdés. – Duplát, ugye?

Megráztam a fejem, és próbáltam hármat mutatni az ujjaimmal. Aztán behunytam a szemem, és vártam. Hamarosan meleg bögrét éreztem a kezemben. Egy hajtásra kiittam.

– Ízlett?

Nem válaszoltam. Pocsék, kapszulás ristretto volt. De legalább sok.

A homályos folt kitisztult. Megismertem: egyszer már felszedtem. Kerültem a tekintetét, elfordítottam a fejem, és szétnéztem a stúdióban.

Rögtön megállapítottam, hogy ezt a műsorvezetőt még nem láttam.

Töltöttgalamb-típus volt, valahol huszonöt és huszonnyolc között. Felélénkültem.

Ragyogó kék szem, szőke, csinos, rövid haj, a fülecskék előtt kikunkorodó fürtökkel. Azaz pont az esetem. És persze alaposan megnézett ő is, talán kissé tovább is annál a pár másodpercnél, ami az utolsó pillanatban betoppanó vendég beazonosításához szükséges. Főleg, ha az olyan ismert, mint én. De azért bemutatkoztam.

– Kis Norbert.

– Igen, tudom… Belicza Tímea – nyújtott kezet mosolyogva, majd egy virágmintás dossziéval a kezében leült a számára kijelölt pamlagra. Párnás kis ujjai között enyhén remegtek a jegyzetei, és miközben elmélyült arccal tanulmányozta őket, félénken rám-rám pillantott. Egy kezdő, aki nem próbálja leplezni. Ez tetszett. Melléléptem, és poénból úgy tettem, mintha belelesnék a papírjaiba. Tettetett durcázással takarta el őket előlem, pedig mindketten tudtuk, hogy úgyis a súgógépből olvas majd. Nekem édes mindegy volt, miről kell virítanom. Már amennyiben olyasvalamiről van szó, amihez értek. Mert én, ellentétben a tizenöt perc hírnévvel megvert műsorvezetőkkel és celebekkel, értek is valamihez.

– Szándékos a borosta? – kérdezte évődve. Megvakartam az állam, de nem válaszoltam. Tehát mégsem olyan félénk! Ez még jobban tetszett. Alakult a dolog.

A díszlet talán provence-i villabelsőt akart utánozni, már ahogy az itteni belsőépítészek elképzelik. Ízléstelen volt az egész, de a fotelem kényelmesnek tűnt; úgyhogy továbbsasszéztam, és belesüppedtem. Szorgos kezek azonnal dolgozni kezdtek a képemen. Helyes. Szeretem villámgyorsan elintézni a sminkelést, mert se időm, se szükségem nincs rá – a kamerának van. Jól mutatok, és nem csak a képernyőn.

Khakiszínű, DWR-felületkezelt nadrág volt rajtam, hozzá Vibram-talpas offroad szandál. És zöld kockás, nanopórusos, verejtékfogó-légáteresztő ing. A gyártótól a vásárlásakor kapott prospektus szerint speciális bevonattal ellátott, lent utánzó szintetikus mikroszálakból szőtték. Pontosan huszonnégy órája viseltem már, és jelentem, ez a szagelszívó baromság működik! Hiába, Kifaru. Azaz orrszarvú, szuahéliül. Első osztályú amerikai márka. Akárcsak a többi cuccom. Kivéve a szafarikalapot. Az eredetileg egy idegenlégiósé volt, és csak a tévé miatt hurcolásztam magammal egész éjjel, kocsmáról kocsmára. Oké, elismerem, hatásvadász szerelés, de hát nem nézhetek ki úgy, mint egy elcseszett befektetési bankár.

Elvégre a Fővárosi Állat- és Növénykert főállatorvosa vagyok.

Lefutott az unalomig ismert, irritáló kertévés színekkel támadó főcím, és hamarosan vörös lámpa jelezte, hogy élőben vagyunk. A töltött galamb a kamerába nézett, és a mögötte elhelyezett képernyőn futó szöveget felolvasva szép lassan turbékolni kezdett.

– A Kapucsínó első mai témája igazi szenzáció, egy elképesztő tudományos áttörés – csicseregte lelkesen, miközben a cickója diadaltáncot járt. – Pacemaker egy gorillában! A világon először, ráadásul magyar részvétellel! Műsorunk állandó szakértőjét, Kis Norbertet, az állatkert vezető állatorvosát, a bravúr részesét kérdezem. Norbert! Hogyan kerül szívritmusszabályzó egy… egy emberszabású majomba?

– Hát úgy, hogy beültettük… – mondtam, és egymásnak feszítettem az ujjaimat. Soha nem vettem részt semmiféle médiatréningen, meggyőződésem, hogy sikerességem titka természetes viselkedésemben rejlik. Amelyet persze nekem nem kell megjátszanom.

– Úgy, hogy beültették? Ilyen egyszerűen? – vihogott Belicza Tímea. Neki igen.

– Igen. Azaz… majdnem. – Elhallgattam. Az egyik technikus egy tőlem balra elhelyezett monitor felé hadonászott. Tudtam, hogy várják a folytatást, de szándékosan nem szólaltam meg. Feltoltam a kalapomat, hogy az ide-oda kapcsolgató nézők keze megpihenhessen a távirányítókon. A Kapucsínó a legnézettebb, azaz a lehető legpocsékabb reggeli műsor volt, messze népszerűbb, mint a Melanzs a konkurens csatornán. A főszabály szerint áltudományos baromságokkal, érdektelen műszenzációkkal foglalkozó „ismeretterjesztő” minirovat pedig egyenesen kiakasztotta a nézettségmérők mutatóit. Most is legalább kétszázezer szempár meredt rám. Lehet, hogy a reggeli sávban és az ébredés utáni seggvakarás közben, de akkor is.

Megköszörültem a torkom, mosolyogtam.

– Bizonyára mindenki emlékszik Vilmára, aki már nem lakik az állatkertben – kezdtem. – Nos, Vilma egyszer csak gyengélkedni kezdett, étvágytalan lett. Egyszóval egyértelműen az idősebb síkvidéki gorillákra oly jellemző szívizomgyengeség tüneteit mutatta.

A műsorvezető közbevágott.

– Arról a Vilmáról beszélünk? Az ezüsthátú párjáról? Goló, a vezérhím feleségéről, Samu édesanyjáról?

Sóhajtottam.

– Igen. Róla.

A töltött galamb rövid hatásszünetet tartott, és a papírjaiba mélyedt.

– Nézőink nyilván tudják még, ki volt Samu! A gorillagyermek, az állatkert egykori legnépszerűbb lakója… Aki alig egy éve tragikus körülmények között hároméves korában életét vesztette… FELAKASZTOTTA MAGÁT! Norbert, mielőtt Vilmára térünk, idézzük csak fel, mi is történt pontosan Samuval! Kérem!

Hirtelen rám nehezedett a tegnap éjjel elfogyasztott fél vödör Zombie. A beszélgetés ezen a ponton általam nem kívánt irányt vett. Rumízű köd borította el az agyamat, a nyelvem nehezen forgott. Samu még mindig fájó pont volt.

– Véletlenül, játék közben a nyakára tekeredett a kötél. A sztori ismert, pár hónapja a csapból is ez folyt. Nem akarok róla beszélni – hadartam. Egész éjjel a boksz mellett strázsáltam, amikor megszületett, én kezeltem le a köldökzsinórja csonkját, és én vágtam le a kötélről, amire fellógatta magát. Még szép, hogy nem akartam.

Tímea együtt érzőn rám emelte a tekintetét.

– Megértem – suttogta. Tudtam, hogy színészkedik, mégis hálás voltam neki érte. – De azért sikerült tisztázni, ki volt a felelős a balesetért, ugye?

Előredőltem.

– A körülményeket feltáró vizsgálat eredménye szerint… sajnos maga Samu. Nemzetközi ajánlások alapján felépített pavilonban élt, amelynek pontos másai szerte a világban megtalálhatók. Végzetét saját kivételes intelligenciája okozta: kibogozott egy kibogozhatatlannak vélt csomót, így kerülhetett a kötélre hurok – önkéntelenül is megsimogattam a nyakamat –, amit aztán játékból a feje köré tekert…

– És?

– …a látogatók szeme láttára egy hat méter magas mászókáról a mélybe vetette magát. Miközben…

– Miközben?

– …miközben a kötél csak négyméteres volt.

Csönd támadt.

A hangszigetelt stúdióban az asztalra helyezett ásványvíz pezsgését is hallani lehetett. Belicza Tímea nagyot nyelt, felszisszent, és szörnyülködve nézett rám.

– Lehetséges, hogy a bánat, a szeretett gyermek elveszítése hozzájárult az anya szívbetegségéhez?

Megráztam a fejem. Éppen ideje volt témát váltani.

– Ezt a feltételezést kizárhatjuk. Samu ugyanis Vilma távozása után halt meg. A szívbetegség a korral jár. Vilma harmincéves, nem mai gyerek – jelentettem ki. – Esetleg az étrendje, a csak Kelet-Afrikában honos tápláléknövények hiánya is hozzájárulhatott a kialakulásához. Hiszen akármennyire igyekszünk őt kiegyensúlyozottan takarmányozni, természetes élőhelyének növényeit nem tudjuk beszerezni. De a lényeg, hogy amikor az ultrahangos vizsgálatok alapján megszületett a diagnózis, átböngésztem a gorilla-szívbetegségekkel foglalkozó szakirodalmat…

– Álljunk csak meg egy pillanatra! – szakított félbe a műsorvezető. – Létezik ilyen szakirodalom? – kérdezte hitetlenkedve.

– Hogyne létezne! Igaz, nem túl terjedelmes. Felvettem a kapcsolatot a publikációk szerzőivel, és eljutottam a washingtoni Smithsonian Intézetbe, majd következett a denveri, chicagói, San Diegó-i állatkert. És mindenhol szívbeteg gorillákat vizsgáltam. Akbar, Mopie, Kuja, Tumai… Ők Vilmával egyidősek lennének, de sajnos már nincsenek közöttünk.

– Elpusztultak?

– El – ittam egy kortyot az ásványvizemből, és rákapcsoltam. – Tartósított szíveikhez Londonban, a British Museumban jutottam hozzá. És ezek boncolása után rájöttem, hogy Vilma baja semmiben sem különbözik az emberi szívritmuszavaroktól! Köztudomású például, hogy a gorilla genetikai állománya kilencvenhat százalékban azonos az emberével.

– Akkor hát nyilván az emberhez hasonlóképpen kellett meggyógyítani! – lelkendezett a műsorvezető.

– Legalábbis kezelni – igazítottam helyre, mire elvörösödött. – Vilma ugyan először gyógyszereket kapott, de azoktól nem lett jobban. Így hát felvettem a kapcsolatot a balatonfüredi szívkórház kardiológusaival. Bekéredzkedtem néhány humánpacemaker-beültetésre, és sikerült beszereznem egy használt szívritmusszabályzót…

Belicza Tímea szeme elkerekedett.

– Csak nem arra gondol, hogy…

Nem, nem arra gondoltam.

– De igen. ‒ A melle járt az eszemben, meg az, hogy muszáj még egy kávét innom, különben elalszom. – Igen, sikerült beszereznem egy akkoriban elhunyt, egyébként véletlenül Vilmához hasonló alkatú páciens pacemakerét…

– Nem lett volna egyszerűbb venni egyet? – vihogott a műsorvezető.

– Egy pacemaker nem olcsó mulatság. Én egy kétmillió forintos eszközről beszélek.

Belicza Tímea szeme elkerekedett.

– Így már érthető – bólogatott.

Tovább daráltam.

– Zsebemben a ketyerével egyeztettem, szervezkedtem, és összeállt egy nemzetközi team. Olyan szakértők, akiknek elegendő tudás és rutin volt a birtokukban ahhoz, hogy végrehajtsák a beavatkozást. És amikor Vilma egy alkalommal újra elveszítette az eszméletét, és már mindenki azt hitte, hogy többé soha nem ébred fel, mentővel Bécsbe szállítottuk. Itt az osztrák Reinhold Müller professzor vezérletével minden mindegy alapon megoperálták. És a füredi beteg pacemakere azóta Vilma szívében ketyeg tovább!

Hátradőltem. Így elmondva tényleg pofonegyszerű volt. Viszont egy évem ment rá az előkészületekre, legalább másfél millióm a repjegyekre, és igaz, hogy most még többen felismernek az utcán, de a sikeres beültetésről publikált anyagnak csak a harmadik szerzője vagyok, így a doktorátusomhoz ez még mindig nem elég – ahhoz egy újabb cikkre lesz szükségem.

– Aki kíváncsi lenne Vilmára… hol találkozhatunk most vele? – jött a kérdés.

– Vilma Ausztriában maradt, mert Budapesten nem tudnánk megfelelően ellátni – feleltem. – A schönbrunni állatkertben lakik, ahol a kellő felügyelet mellett karanténban tartják. Egyelőre nem mehet közösségbe, és még nem tudjuk biztosan, mi lesz vele. De ami a legfontosabb: él és virul!

Belicza Tímea rám nézett.

– Mondhatjuk tehát, hogy a nemzetközi team, ez a szupercsapat, az ön kezdeményezésére mentette meg Vilma életét? Vagy még inkább azt, hogy Vilma, mindazon szenvedések után, amiken keresztülment – és itt most a családi tragédiára gondolok –, újjászületett?

Az asztalon rogyásig állt a műsort szponzoráló márka tasakos kapucsínópora. Amikor úgy láttam, hogy a kamera kizoomol, szép nyugodtan beleszórtam hármat az ásványvizembe. Hadd csámcsogjanak rajta a nézők. Attól még soha senki nem ment csődbe, hogy alábecsülte a közönségét.

– Igen. Nagyjából mindkét megállapítás helyes – felhajtottam a kotyvalékot. Még jól is esett.

Belicza Tímea a papírjaival babrált. A rendező a kosárlabdában használatos kézjellel jelezte, hogy nemsokára lejár az időnk. Éreztem, hogy mai meccsnek hamarosan vége. De Tímea még nem köszönt el.

– Norbert, megenged egy személyes kérdést?

– Naná, ki vele! De figyelmeztetem: adásban vagyunk!

A haját birizgálta.

– Én magam is egy hobbiállat tulajdonosa vagyok. Egy skót lógófülűé.

– Gratulálok, jó választás! Ismerem a fajtát. Igazi vadmacska!

– Nem tagadom, eléggé szeleburdi. Viszont a múlt héten ő is elájult… Most éppen jól van, de ugye nem lehetséges, hogy neki is a szívével van baj?

Összeráncoltam a homlokom.

– Sajnos, ez nem kizárt. Hány éves az állat?

– Tíz.

– Hm. A kora indokolhatja. Feltétlenül vigye állatorvoshoz!

– Esetleg… elvállalná, Norbert? – a dekoltázsával nézett rám.

Komoly képet vágtam.

– Nézze, privát praxisra nem nagyon jut időm. De üsse kő, magával kivételt teszek! – Kivettem a kezéből egy lapot, és ráfirkantottam a gellérthegyi lakásom címét. – Ugorjon fel ma este a beteggel. Van egy egész jól felszerelt rendelőm az egyik sarokban. Megvizsgálom.

– Jó reggelt! – köszönt rám egy motoros cuccba csomagolt pofa a parkolóban, ahogy kiléptem az RTL székházából. – Milyen az új műsorvezető?

Nagy szemeket meresztettem rá. Ki a franc ez? A pasas folytatta.

– Úgy hallottam, új a műsorvezető, na – mondta, aztán csak nézett rám várakozóan. – Nem ismer meg? Egy csapatban játszunk! RTL!

– A bukósisak. Nem látom az arcát.

– Ja, elnézést! – A fickó kiszabadította a buráját, mire előbukkant rövidre nyírt szőke haja és mind a negyvenkét foga. Meg a szikrázóan kék szeme, ami miatt döglenek utána a nők. – Szóval, milyen ez a Belicza?

Most már persze megismertem. Tóth Bence volt. A sztárnyomozó. Aki minden megoldott ügy után megjelenik a stúdióban, szigorúan bukósisakkal a hóna alatt. Szakterülete az emberölés, de újabban a Nemzeti Nyomozó Irodánál vezet egy kiemelt ügyekre szakosodott csoportot. Pedig csak pár évvel idősebb, mint én. Aki néha ugyanúgy hajnalig vedel a haverjaival a belvárosi romkocsmákban, ahogy én. Aki a bűnözőket időnként rohadék állatnak nevezi, és akivel nem, nem játszunk egy csapatban. Méghozzá marhára nem, Tóth ezredes.

– Még nem tudom – feleltem. – Bocs, megjött a taxim.

Szabadnapos voltam, a Kertbe aznap nem kellett mennem, volt viszont kilenckor egy találkozóm a Mammutban. Beültem a kocsiba, és elnyúltam a hátsó ülésen. Amíg átgurultunk a városon, próbáltam szunnyadni egyet, de a sofőr szája be nem állt; végig az argentin dogjáról beszélt. Nekem a kutyák olyan sokat nem jelentenek. Kedves, de bumfordi állatoknak tartom őket, amelyek a sok tízezer éves, a miénkkel összekapcsolt evolúciójuk során maguk is túlságosan emberekké váltak, és elveszítették azt, amitől állat az állat: nevezetesen a vadságukat. Matt-tel ebben is tökéletesen egyetértünk. Túlkutatottságuk miatt az ebek ráadásul állatorvosi szempontból sem tartogatnak nagy kihívásokat. Kifizettem a taxist, és fellifteztem a másodikra.

A bevásárlóközpont kongott az ürességtől.

Halvány gőzöm nincs, mi köze egy plázának a mamutokhoz, de mint mindig, ha erre járok, most is megszemléltem a kiállított mamutcsontokat és az agyart. Rajongok a fosszíliákért, eltemetett maradványokért. Kár, hogy ezekből itt bazári látványosságot csináltak, és hajdani tulajdonosaikat unalmas logóvá silányították.

Hamarosan a Platinum Gym elé értem. Érthetetlen, Matt hogy bírja ezt a tempót. Ő akkor érkezett a Kiskakasba, amikor én jól betintázva elhúztam a stúdióba. Most viszont már legalább egy órája a Platinumban gyúrt, és engem is iderendelt. Fél kilenc múlt. A recepción kikerültem egy szürke öltönyt és kék sporttáskát viselő, a megerőltetéstől vöröslő fejű fickót. Külföldi volt ő is, és sietett. Nyilván dolgozni ment. Ilyen korán még csak a munkahellyel rendelkező jól szituált expatok járnak ide. A következő hullám csak ezután érkezik; a lődörgő autónepperek, majd még később a nőik. És van még egy kategória: Matt. Aki egész nap itt van. Brit. Pesten lakik, és van pénze. Negyvenéves, munkahelye nincs, száz helyen kavar, és a tetejébe még egyetemista is.

Odaléptem a pulthoz. Farkaséhes voltam.

– Egy gyors felszívódású proteines turmixot – lehúztam a kártyám. Én is tag vagyok, de a termet belülről még nem láttam. Csak a szaunába járok.

Kezemben a félliternyi pempővel éppen leültem egy bőrfotelbe, amikor sötét tömeg jelent meg a bejáratnál. Matt volt az. Egyébként is le kellett hajtania a fejét, hogy beférjen, de most, hogy felpumpálta magát, még oldalaznia is muszáj volt. Ennek ellenére macskaszerű léptekkel termett mellettem. Ledobta a törülközőjét, és a fotelbe huppant. Ugyanazt rendelte, amit én, de duplán. Tusfürdőszag áradt belőle, meg valami lágy, bizonyára egyedi igényekre összeállított parfümé. Mindez pedig edzés közben. Hiába, Matt ad a külsőségekre..

– Elhoztad a krémemet? – kérdezte, persze angolul.

És nem csak azokra.

– Holnap – válaszoltam.

Találkozóinkon a minimális kommunikációra szorítkozunk, legalábbis két éve, amióta együttműködünk. Ha lehet, kerüljük, hogy együtt mutatkozzunk, nem hívjuk egymást. De a krém mindig szóba kerül. Ahogy átadta a borítékot, csalódottan ingatta a fejét. Pedig nekem lett volna rá okom, a boríték vékonyabb volt, mint amire számítottam. Mégsem lepődtem meg. Olykor-olykor előfordult, hogy nem az előre megbeszélt összeget hozta. De olyan még nem volt, hogy többet találtam volna benne. Nem szóltam semmit.

– Golónál? – kérdezte.

Bólintottam.

– Valamelyik srácom megy majd – közölte, mintha nem tudtam volna úgyis. Felállt, egy hajtásra legurította a turmixát, és visszasétált a terembe. Gondoltam, hasizmozik még néhány órát. Akkor is gyúrt, amikor a brüsszeli reptéren az aranykártyás ügyfeleknek fenntartott váróban az Állatkertek Nemzetközi Szövetségének konferenciájáról hazajövőben megismertem: egyik kezében egy Discover magazint tartott, címlapján egy szélesszájú orrszarvúval, a másikban a kézipoggyászát, amivel ritmusosan bicepszezett.

– Matt. Matt Brevski – mutatkozott be, amikor megszólítottam, hogy esetleg nem szakmabeli-e. Nem az volt, ennek ellenére beszédbe elegyedtünk.

– Orosz vagy? – kérdeztem tőle.

– Rosszul látsz? Fekete vagyok. Hogy lennék orosz?

– Nem tudom. Puskinnak is fekete volt a nagyapja… Puskin – Brevski. Brevski – Brevszkij. Ez orosz név, nem? – Erre elmagyarázta, hogy az igazi neve Abit Douany, de azt senki sem bírná megjegyezni, úgyhogy rábökött egy névre a londoni telefonkönyvben, és azóta azt használja.

– Ha egy kensingtoni ügyvédnek jó, akkor nekem is! – mondta.

Valami nem fért a fejembe. Szeptember közepe volt, Mattnek, aki jelenleg az orvosira jár, most előadásokon kellene ülnie a Baross utcában. Így nem csoda, hogy már harmadik éve elsőéves. Pontosan azóta, hogy Angliából Magyarországra költözött. Fogalmam sincs, hogy csinálta, hogy nem szórták ki, de nyilván szerepet játszott benne, hogy az Afrika Barátai Egyesület választott elnöke, és hogy ebben a minőségében állítása szerint kisebb-nagyobb rendszerességgel dugja a Trópusi és Utazási Betegségek Intézete vezetőjének a lányát. És olykor-olykor az intézet vezetőjét is. Azt mondta, dekoratív szőke mind a kettő. Kíváncsi voltam, mihez kezd majd, ha ezek esetleg tudomás szereznek egymásról.

Egyedül maradtam. Átböngésztem a falra biggyesztett kalóriatáblázatot. A korom és a testalkatom mellett – 33 év, 183 centi, 72 kiló – az alapanyagcsere-kalkulátor szerint 1700 kalóriára van szükségem naponta a minimális életfunkciók – úgymint: légzés, emésztés, testhőmérséklet fenntartása és kiválasztás – ellátásához. Ebben persze nincs benne a szellemi és fizikai munka energiaigénye, figyelmeztetett a plakát. Tiszta szerencse, hogy a nap hátralévő részére semmi ilyesmit nem terveztem! Hetente kétszer-háromszor ugyan futok egy kört valamelyik hegyen, és elég sokat olvasok is, főleg szakirodalmat, de a mai nap a pihenésé. Az étlap szerint a turmixom 1500 kalóriát tartalmazott. Elég lesz. Magamba döntöttem az egészet, hívtam egy taxit, és leléptem én is.

Kőbányára, anyámhoz kértem a fuvart. Most már sikerült aludnom a kocsiban, így megkíméltem magamat e menthetetlenül lepukkant városrész látványától. Budapest viszonylatában általában a Dunát emlegetik a tehetőseket a kevésbé szerencsésektől elválasztó határvonalként, de az igazság az, hogy a kék metró vonalán dél felé haladva bármilyen, a Dunával párhuzamos utca hasonló szimbolikus jelentést hordoz a tetszőlegesen kiválasztott oldalon lakók számára. Anyám pedig a peremvidék legtávolabbi sarkában lakott, egy omladozó vakolatú, háromemeletes társasház harmadik emeletén. Itt nőttem fel. Szóltam a taxisnak, hogy várjon meg.

Betti, a nővér nyitott ajtót. Szarszag csapott meg. Büdösebb volt itt, mint a kisemlős-házban. Nagyon össze kellett szednem magamat, hogy el bírjam viselni.

– Most aludt el. Gyere be.

A bűz ellenére fellélegeztem. Nem nagyon tudtam mit kezdeni magammal, amikor anyám ébren volt, de az alvászavara megoldotta a gondom. Egy ideje már fordított életmódra váltott. Nappal aludt, éjjel volt ébren.

– Felborult diurnális ritmus – magyarázta a doki.

Ha lement a nap, anyám fel-alá járkált, mint a ketrecbe zárt éjszakai rágcsálók.

– Párosulva a demenciával összefüggő személyiségváltozással.

Egy ideje már nem a vécében végezte a dolgát.

– Csak az emlékeitől akar szabadulni.

Hát lehet valami ennél egyértelműbb?

Már két teljes éve képtelen ellátni magát. Nem evett, nem ivott, nem beszélt. Illetve ez utóbbit csak akkor, amikor engem meglátott. Olyankor féktelen szitkozódásban tört ki, és puffogó viperaként kezdett köpködni.

– Ne vegye magára – nyugtatgatott az orvos –, nem kognitív kórtünet. Az egésznek nincsen tudatában. Viselkedészavar.

Köszöntem szépen, és inkább nappal látogattam.

Amikor még úgy-ahogy egyben volt, éveken át könyörögtem neki, hogy költözzön el innen. Nem akart. A hetvenötödik születésnapjára befizettem egy új építésű lakásba, nem messze tőlem, a XI. kerületben, hogy közelebb legyünk egymáshoz. Másfél évre rá lett kész. Erre eladta – egy zacskó egyforintosért. Akkor vettem gyámság alá, és akkor fogadtam fel Bettit. Aki előtte negyven éven át három műszakban cserélt ágytálakat a Dél-pesti Kórházban. De anyámnál időnként még ő is besokallt, és felmondással fenyegetőzött. Amikor idejött, a lakás úgy nézett ki, mint Miss Havisham hálója a Szép reményekben, mínusz a pókhálók, a menyasszonyi ruha és az esküvői torta. Volt viszont helyette arcképcsarnok a bátyámról készült fényképekkel, pelenka és szar. Több volt itt a kula, mint máshol a budiban.

– Láttalak a tévében – fogadott Betti, ahogy belestem a hálószobává alakult nagyszobába. Horkolást hallottam, sárgásfehér hajfolyam bukott ki a takaró alól, a halott bátyám nagy szemeket meresztett rám a zongoráról. – Ritka nagy seggfej voltál – tette hozzá Betti.

Naponta nyolc órát volt anyámmal. Egy angyal.

Megfeleztem a boríték tartalmát, és az egyik felét a kezébe nyomtam. Anyám haja rám gubancolódott, és nem engedett, de azért csak visszaültem a taxiba, és hazavitettem magam.

UTÓMUNKA

„Ha elmész, csak húzd be magad után az ajtót, a riasztó magától bekapcsol. Majd hívlak!”

Vagy inkább nem.

Az A4-es lapot közvetlenül a melltartója mellé, a king size franciaágyam fölött lógó rinocérosztrófea tülkére tűztem. Apai örökség. Mivel a negyven négyzetméteres hálószobában – a ház is apai örökség – más berendezés nincs, biztosan észreveszi.

Előző nap a turmix kalóriáival este kilencig kihúztam, akkor magamra kaptam valamit, és elugrottam sörért a Somlói úti kisboltba. Visszafelé egy gyönyörű, miniruhás csajt vettem észre a kerítés előtt. Belicza Tímea volt. A kapucsengőt kereste.

Mindig is rejtélyesnek és izgalmasnak tartottam a nőket, különösen a mutatósakat. Ahogy megpillantom őket, testük ellenállhatatlanul, mágnesként vonz. Ez egészen addig tart, amíg le nem fordulok róluk. Utána, mintha kiegyenlítődnének a pólusok: taszítani kezdenek. Nem tehetek róla, de így működöm. Elegendő tapasztalat birtokában tehát sohasem ígérek nekik semmit, és paradox módon ez a borítékolható elutasítás tereli őket az ágyamba. Ezzel pedig két legyet ütök egy csapásra. Szexet kapok, méghozzá tét nélkülit, felszabadultat, mivel már az elején megértik: velem kapcsolatban nem érdemes hosszú távú reményeket táplálni. Így a végén, amikor elérkezik az érzékeny búcsú pillanata, nincs harag. Fogalmam sincs, szeretett-e egyáltalán bármikor bármelyik barátnőm, és nem is igazán érdekelt. Vagy mégis: csak remélni tudtam, hogy nem.

– A kalapod a stúdióban felejtetted – kezdte Tímea.

– Hú, kösz! – Tényleg, őszintén hálás voltam. – És a macska?

– Nincs is macskám… – hajtotta le a fejét, a száját kislányosan lebiggyesztve.

– Átvertél! – színészkedtem. – Azért bejössz?

– Nem is tudom… – illegette  a szűk minijét.

És ezzel majdnem kiverte nálam a biztosítékot. A tévében sokkal rámenősebbnek tűnt. Azzal, hogy idejött, már elárulta, hogy akarja. Akkor miért kell megjátszania magát? Erőt vettem magamon.

– Gyere, na, megkínállak egy itallal!

– Jaj, Norbert! Milyen kedves tőled!

– Hát tudod… – mondtam, és illedelmesen lesütöttem a szemem. Aztán belekaroltam, és felsétáltunk a kerti lépcsőn. Hozzám dörgölőzött, de mielőtt belemarkolhattam volna, előresurrant. Türelmesen követtem. Ami késik, nem múlik. A lépcső tetején aztán újra megelőztem, mire átölelt, és a fülembe nyalt. Mondom én! Lefejtettem magamról. Benyitottam a házba, és a riasztóhoz léptem.

– Neked riasztód is van? – kérdezte álmélkodva.

Sokat sejtetően mosolyogtam.

– Még szép! – ütöttem be a kódot. A gyűjteményem jó pár milliót megér.

Odabenn rögtön csináltam neki egy koktélt, az egyik rózsaszín löttyöt – a hozzávalókat a nők miatt tartom –, és kevertem magamnak egy Zombie-t.

– Képzeld, a szerkesztőnek tetszett az interjú, azt mondta, bedolgozhatom magam! – újságolta a koktéllal a kezében.

– Nahát, ez nagyszerű! Gratulálok! Tényleg jó voltál! – komolyan gondoltam. Semmivel sem volt rosszabb, mint a többi.

Az ajkához emelte a poharat.

– A kedvenc koktélom! – kiáltott fel, miközben a piát lefetyelte. – Mi is ez?

– Cranberry Kick. Pofonegyszerű a recept. Figyelj: négy rész áfonyalé, egy rész vodka, egy fél lime leve, jégkockák. És kész is!

– Fantasztikus vagy! Kérhetek még egyet?

– Semmi akadálya!

Amíg mixerkedtem, a frigóm elé állt, és végigtapizta a hűtőmágneseimet. Tizenhetedik századi színes rovarrajzok utánzatai voltak, Maria Sibylla Merian német grafikus és természetbúvár munkái, aki az elsők között dokumentálta a lepkék metamorfózisát, az átalakulás részletes folyamatát, a pete‒lárva‒báb állapot átmenetei közötti történéseket.

– Fúj! – fintorodott el a valaha megörökített legremekebb hernyókat bámulva. Az amszterdami Van Gogh Múzeum egyik kiállításáról hoztam őket. Megjegyzését eleresztettem a fülem mellett. Elfordult, és új célpontot keresett. Kezében a pohárral besasolt az összes szobába. Lebiggyesztett ajakkal nyújtogatta a nyakát, és én tökéletesen értettem, mi járhat a fejében.

Nem mindenkinek adatik meg, hogy ilyen házban és ilyen helyen lakjon. A Minerva utcai villám egyedülálló a maga nemében. Giccses, faragott oszlopos, tornyos építmény. De hát száztíz éves. És a rárakódott patina meg a ráfutott vadszőlő szerethetővé teszi azt, amitől ma, ha új lenne, elhánynám magam. Öt szoba, köztük a hálóm, ami nagyobb, mint anyám lakása, ahol felnőttem. A házat apám csencselte valahogy az előző rendszerben, még a hetvenes években; előtte az eredeti tulajdonos, egy gazdag textilkereskedő leszármazottai éltek itt. Már akkor is csak egy láthatatlan szervizút vezetett fel a házhoz. Annak, hogy a hozzá tartozó hosszú, nyeles telek nagy részét még az ötvenes években kisajátították, hogy aztán a fateromhoz hasonló káderek a ház alatt és fölötte is undorító kockaházakkal építsék be, azért volt valami haszna is. A kutya se tudta, hogy a dombon van egy itt felejtett villa. Egy erdő közepén éltem a hegyoldalban, otthonom csak a Google Mapsről volt látható. A kényesebb ízlésűek egyedül a panoráma hiányát róhatták volna fel a prémiumfekvésű ingatlan hátrányaként, de én így voltam elégedett vele. A panoráma kitágítja a horizontot, és arra készteti az embert, hogy a jövőjére gondoljon. Nem szeretem.

– Elragadó a lakásod! – kiáltott fel Belicza, amikor végzett a lakásom szemlézésével. Lehet ezt még fokozni?

Lehetett.

– Ez milyen állat? – nézett az ágy mögötti falra függesztett rinófejre, aztán rám, ártatlanul.

Padlót fogtam. Rögtön a híres kalandor, Giacomo Casanova egyik sztorija jutott eszembe, amit még tizenéves koromban olvastam. Az eset Párizsban történt, valamikor 1750 környékén. Kellemes, hölgytársaságban töltött vacsora után Casanova vendége, a vonzó, ám fölöttébb egyszerű márkinő megjegyezte, hogy úgy hallotta, egy rinocérosz érkezett a városba, amelyet szívesen megtekintene. A lovag gálánsan a helyszínre kísérte a hölgyet, aki az orrszarvút takaró cirkuszi sátor előtt strázsáló színes bőrű jegyszedőhöz fordult:

– Uram, ön volna a rinocérosz?

Már nem emlékszem, mi lett Casanova afférjának a vége, becserkészte és ledöfte-e a vadat végül, de a történetből megértettem: áldozat nélkül nincs győzelem. És ahogy a szemem újra végigsiklott Tímea csíkos miniruháján, domborodó mellén, tökéletes hátsóján, tudtam, hogy végigcsinálom, ha törik, ha szakad.

Egy örökkévalóságnak tűnt az este. Végig nyafogott, így nem szabadna, meg úgy, ezért már ott tartottam, hogy hagyom az egészet, és még pár Zombie-val végleg kiütöm magam. De aztán, körülbelül a negyedik Cranberry Kick után végül ő tepert le a földre engem. Nem tudom, miért volt szükség erre az egész színjátékra. De tettem a dolgomat. Végre lehámozhattam róla a miniruciját! És ő is rólam a fürdőköpenyemet.

A melle kiábrándító volt: mű. Bár igaz, ezek közül az ügyesebb iparosmunka. Az ég szerelmére, még harminc sincs! A Photoshop-módon gyantázott, celebhez illő valaga szép látvány volt, ami némiképp kárpótolt megjátszott lelkesedéséért. Mindazonáltal kellemes játékszernek bizonyult; semmivel sem volt rosszabb, mint a többi. És reggel végül kiderült, hogy neki is megvan a magához való esze. Úgy csinált, mintha aludna, amikor elköszöntem a tangás fenekétől.