BORÍTÓSZÖVEG

Az Egy boltkóros naplójából megismert Becky Bloomwood immár ismert pénzügyi tanácsadó, aki saját tévéműsorral büszkélkedhet. Csinos, okos, rendszerető, aki szinte mindennek ellen tud állni – kivéve a kísértést. Egy női divatüzletbe lépve ugyanis a megfontolt pénzügyi szakemberből ugyanis a másodperc töredéke alatt pénzügyi analfabéta válik, aki szíve szerint még a bolti eladót is a kosarába tenné, ha akciós lenne.

Amikor a lány szerelme, Luke, a tehetséges üzletember New Yorkban irodát nyit, Becky is vele tart, és míg Manhattan tárt karokkal fogadja az álompárt, Becky lassan a Fifth Avenue teljes kínálatát szerény otthonuk hálószobájában halmozza fel. Mi lesz, ha otthon megtudják, hogy a pénzügyi tanácsadó menthetetlenül eladósodott? És melyik vállfáról lehet leakasztani sürgősen egy jóakarót, aki gazdag, gáláns, és teljesen elment az esze?

Sophie Kinsella soron következő Boltkóros-regényében a világ legdrágább és egyben legfeleslegesebb üzleteinek világába kalauzolja el rajongóit. Az imádnivaló, de mániákusan vásárló Becky ismét kínos helyzetben találja magát, és ezúttal élete nagy szerelmét is magával rántja a boltkórosok poklába.

„Alkalmi vétel” – USA TODAY

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Shopaholic Takes Manhattan

A kötet tartalma megegyezik a Pánik a plázában címmel megjelent művel

Fordította Béresi Csilla

Copyright © Sophie Kinsella, 2001

Hungarian translation © Béresi Csilla, 2008

Magyar kiadás © 2015 Libri Könyvkiadó, Budapest

A Libri Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Borítóillusztráció Filc

Borítótipográfia Rajka Mária

Második kiadás

ISBN 978-963-310-649-5

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Huszti Gergely

Szerkesztette Gaborják Ádám

Olvasószerkesztő Ligeti Szilvia

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A sorozat eddig megjelent kötetei

Egy boltkóros naplója

A boltkóros Hollywoodban

Gemmának, aki mindig is tudta,

mit jelent egy nőnek egy Denny & George sál

ENDWICH BANK * FULHAMI FIÓK

3 Fulham Road * London sw69jh

Rebecca Bloomwood kisasszonynak

2. ajtó * 4 Burney Rd. * London SW6 8FD

Kedves Bloomwood kisasszony!

Köszönettel vettem július 15-én kelt levelét.

Levelében emlékeztet rá, hogy milyen régóta ismerjük egymást, és igazán örömömre szolgál az a megállapítása is, hogy többnek tekint „egyszerű banktisztviselőnél”. Egyetértek Önnel abban, hogy a barátság fontos része az életnek, és jólesik hallani, hogy amennyiben bármikor megszorulnék, kisegítene.

Mégsem viszonozhatom a nagylelkűségét azzal, hogy – amint javasolja – „mintegy a véletlenek egybeesése folytán” 1000 fontot semmisnek tekintsek hiteltartozásából. Biztosíthatom, hogy az említett összeg hiányozna nekünk.

Ehelyett azonban kész vagyok újabb 500 fonttal felemelni a hitelkeretét, ami mostantól 4000 font. Javaslom, hozzunk létre egy találkozót, hogy megbeszéljük jelenlegi pénzügyi igényeit.

Tisztelettel:

Derek Smeath

osztályvezető

2000. július 18.

* ENDWICH – MERT MI TÖRŐDÜNK ÖNNEL! *

ENDWICH BANK * FULHAMI FIÓK

3 Fulham Road * London sw69jh

Rebecca Bloomwood kisasszonynak

2. ajtó * 4 Burney Rd. * London SW6 8FD

Kedves Bloomwood kisasszony!

Örülök, hogy 18-án kelt levelem elnyerte tetszését.

Mégis hálás lennék, ha a továbbiakban nem nevezne a tévéműsorában „Kicsi Smeathie-nek”, aki „a legjobb bankár a világon”.

Bár természetesen jólesik, hogy így érez, a főnökeimet kissé aggasztja az Endwich Bank imázsa ebben a megvilágításban, ezért az Ő kérésükre írtam meg jelen levelet.

Üdvözlettel:

A legjobbakat kívánom:

Derek Smeath

osztályvezető

2000. július 23.

* ENDWICH – MERT MI TÖRŐDÜNK ÖNNEL! *

ENDWICH BANK * FULHAMI FIÓK

3 Fulham Road * London sw69jh

Rebecca Bloomwood kisasszonynak

2. ajtó * 4 Burney Rd. * London SW6 8FD

Kedves Bloomwood kisasszony!

Szomorúan értesültem arról, hogy nem sikerült tartania magát az új hitelkerethez. Megértem, hogy a Pied a Terre nyári vására páratlan lehetőség a hosszú távra tervezett takarékoskodásra. Azonban ha, mint állítja, a hitelkeret felemelése 635 fonttal „minden gondot megold”, rajtam nem múlik.

Egyúttal mégis javaslom, fáradjon be fiókunkba anyagi helyzete átfogó áttekintésére. Asszisztensem, Erica Parnell készségesen áll rendelkezésére, hogy időpontot egyeztessenek.

Őszinte híve:

Derek Smeath

osztályvezető

2000. augusztus 20.

* ENDWICH – MERT MI TÖRŐDÜNK ÖNNEL! *

EGY

Jó, csak semmi pánik! Ne veszítsük el a fejünket! Az egész pusztán szervezés kérdése. Csigavér! El kell döntenem, pontosan mit viszek magammal, azután mindent takarosan becsomagolni. Kérdés, menni fog-e.

Hátralépek ruháktól roskadozó ágyamtól, és behunyom a szemem. Félig-meddig abban reménykedem, hogy ha erősen kívánom, a ruháim mintegy varázsütésre takaros, összehajtogatott halmokba rendezik magukat. Mint azokban a csomagolásról szóló magazincikkekben, amelyek azt tanácsolják, menjen az ember lánya nyaralni egy szál olcsó szarongban, amelyet aztán ügyesen hatféle szereléssé alakíthat át. (Mindig úgy véltem, az egész egy nagy humbug. Jó, a szarong mindössze öt fontba kerül, de vegyük ehhez hozzá a kiegészítők tömegét, amelyeknek az ára már több száz rongyra rúg. Hülyének néznek ezek minket?)

Csakhogy amikor újra kinyitom a szemem, a kupi változatlanul ott van. Valójában mintha még meg is növekedett volna. Mintha, mialatt behunytam a szemem, a ruháim titokban kiugrottak volna a fiókokból, és az ágyamra vetették volna magukat. Bármerre nézek, hatalmas kupacokban áll a… nos… mindenféle. Cipők, csizmák, pólók, képes újságok, képes újságok… a Testápolás ajándékkosara, amely épp kapható volt… a Nyelvek iskolája olasz nyelvtanfolyama, amelyet minden kétséget kizáróan hamarosan elkezdek… egy arcpakolás izéi… És mi feszít büszkén az öltözőasztalomon, ha nem egy vívómaszk és párbajtőr, amelyet tegnap vettem? Mindössze negyven font volt egy jótékonysági boltban!

Felveszem a tőrt, és mintegy próbaképpen a tükörképem felé döfök egyet. Ez tényleg a véletlenek csodás egybeesése volt, mivel réges-régóta tervezem, hogy vívóleckéket veszek. Azóta, amióta elolvastam azt a cikket a The Daily Worldben. Tudták, hogy a vívóknak izmosabb a lábuk, mint a többi sportolónak? Ráadásul egy profi akár kaszkadőrnek is beállhat filmforgatásokra, és egy rakás pénzt összeszedhet vele! Ezért azt tervezem, hogy keresek egy vívóiskolát a közelben, ahol tökélyre fejleszthetem a tudásomat, már a közeljövőben.

Aztán pedig – ez az én kis titkos tervem – egy aranyérem vagy micsoda után írok Catherine Zeta-Jonesnak. Hiszen okvetlenül szüksége van dublőrre, nem igaz? Miért ne lehetnék éppen én az? Talán még szívesebben is veszi a briteket. Meglehet, visszahív azzal, hogy minden fellépésemet megnézi a kábeltévén, nagy rajongóm, és már régóta szeretne megismerkedni velem. Bizonyára pompásan megleszünk egymással. Kiderül rólunk, hogy ugyanolyan a humorunk, meg minden. Aztán elrepülök Catherine-hez, hogy meglátogassam az álomotthonában, megismerkedjem Michael Douglasszel, és eljátsszak a kicsivel. Elcsevegünk majd régi barátok módjára. Egy magazin, amelyik a hírességek barátságait pécézi ki, minket is meginterjúvol. Talán még arra is megkérnek, hogy…

– Szia, Bex!

Egy csapásra szertefoszlanak a boldog képek a velem együtt kacagó Michaelről és Catherine-ről, és visszazökkenek a jelenbe. Suze, a lakótársam jön be a szobámba ősrégi indamintás pizsamájában, szőke haját copfba fonta.

– Mit csinálsz? – kérdezi kíváncsian.

– Semmit! – hebegem, és sietve visszateszem a párbajtőrt. – Csak tudod, mozgok egy kicsit, hogy fitt maradjak.

– Aha, – mondja Suze bizonytalanul. – Na… hogy megy a csomagolás?

A kandallópárkányhoz megy, felvesz egy rúzst, és elkezdi kikenni magát. Mindig ezt műveli a szobámban… ide-oda járkál, miközben kézbe vesz ezt-azt, szemügyre veszi, aztán a helyére rakja. Azt mondja, imádja, hogy nálam az ember sose tudhatja, mire bukkan, akárcsak egy ócskásnál. Biztos vagyok benne, hogy nem gúnyból mondja.

– Megy minden, mint a karikacsapás – felelem. – Csak azt kell még eldöntenem, melyik bőröndöt vigyem magammal.

– Óóó! – leheli Suze.

Ahogy megfordul, látom, hogy a fél szája élénk rózsaszín.

– Mi volna, ha azt a kis krémsárgát vinnéd? Vagy a piros sporttáskát?

– Én erre gondoltam – mondom, és előhalászom az ágy alól az új méregzöld bőröndömet. A múlt hétvégén vásároltam, és egyszerűen isteni.

– Hűűű! – kerekedik el Suze szeme. – Bex! Ez király! Hol vetted?

– A Fenwicksnél – felelem széles vigyorral. – Hát nem bámulatos?

– Ez a legdögösebb bőrönd, amit valaha is láttam! – jelenti ki Suze, ujjait rajongva végigfuttatva a bőröndön. – Szóval… mostanra hány bőröndöd is van?

A ruhásszekrényemre pillant, ahol egy barna bőrtáska, egy lakkozott bőrönd és három neszesszer gubbaszt.

– Tudod, hogy van ez – mondom, vállat vonva és cseppet sértődötten. – Ennyi mindenkinek van otthon.

Tény és való, a közelmúltban meglehetősen sok bőröndre és táskára tettem szert. A helyzet azonban az, hogy már régóta szükségem volt egy újra, mivel nem volt másom, csak egy viharvert, vén vászontáska. Aztán néhány hónapja hihetetlen megvilágosodásban volt részem a Harrods kellős közepén, kicsit úgy, mint Szent Pálnak Mandalay felé menet. Táska és bőrönd. Ez az, ami kell nekem. Azóta mást sem teszek, mint pótolom a hét szűk esztendőt.

Mellesleg mindenki tudja, hogy a jó bőrönd és táska igazi befektetés.

– Készítek egy csésze teát – javasolja Suze. – Kérsz te is?

– Á, igen, kösz! – mondom. – KitKat csoki is lesz hozzá?

Suze elvigyorodik.

– Feltétlenül.

Nemrég itt járt Suze egyik barátja, és a szófánkon aludt. Távozáskor hatalmas dobozt kaptunk tőle ajándékba száz darab KitKattal. Csodás ajándék volt, meg kell hagyni. Ez azonban azzal járt, hogy egész nap KitKaton éltünk. Másfelől, ahogyan arra Suze rámutatott tegnap este, minél hamarább feléljük, annál hamarább eltűnik a szemünk elől… bizonyos értelemben tehát egészségesebb minél többet egy ültünkben magunkba tömni.

Suze kisasszézik a szobából, én pedig visszatérek a dolgomhoz. Rendben. Koncentráljunk! Most a csomagoláson a sor. Igazán nem tarthat soká. Mindössze pár cuccra lesz szükségem egy romantikus minivakációhoz Somersetben. Még listát is írtam, ami leegyszerűsíti majd a pakolást.

Farmer: két darab. Pofonegyszerű. Egy viseltes és egy kevésbé viseltes példány.

Póló: vagyis… ami tulajdonképpen három farmer. Okvetlenül magammal kell vinnem az új Dieselt, annyira menő, még ha egy kicsit szűk is. Mindössze néhány órára húzom fel esténként vagy ilyesmi.

Póló: …ja, és ott van az a hímzett, vágott szélű is az Oasistól, amit eddig fel se vettem. Valójában be sem kell számítanom, mivel gyakorlatilag sortról van szó. A farmer különben is alig foglal helyet, nem igaz?

Oké, farmerből ennyi talán elég is lesz. Szükség esetén akár bővíthetem a készletet.

Póló: lássuk, miből élünk. Egyszínű fehér, mehet. Szürke, dettó. Fekete, a hasnál kivágott, fekete ujjatlan (Calvin Klein) és egy másik ugyanilyen (Warehouse, mégis jobban néz ki), ujjatlan rózsaszín, csillogó babarózsaszín, rózsaszín…

Itt megállok, kezemben egy összehajtogatott pólóval. Micsoda hülyeség! Honnan tudhatnám, melyik pólót lesz kedvem felvenni? A dolog lényege éppen az, hogy az ember lánya reggelente a hangulata szerint választ pólót, ahogyan kristályt vagy aromaterápiás olajat is. Képzeljék el, mi lenne, ha úgy ébrednék, hogy az „Elvis oltári” feliratú pólóra szottyan kedvem, csakhogy nincs velem…

Tudják, mit, azt hiszem, mindet elviszem. Úgy értem, pár póló igazán nem foglal sok helyet. Alig lehet észrevenni.

Az egész rakást a bőröndömbe zúdítom, de még néhány alul kivágott topot hozzáteszek, hátha szerencsét hoznak.

Úgy. Kiváló. A pár cucc jelszó igazán beválik. Jó, mi a következő?

Tíz perc múlva Suze tér vissza két bögre teával és három KitKattel, hogy megosztozzunk rajta. (Megállapodtunk ugyanis, hogy négy, őszintén szólva, már több a soknál.)

– Láss hozzá – mondja Suze, és alaposan szemügyre vesz. – Jól vagy, Bex?

– Kitűnően – mondom elvörösödve. – Csak megpróbálom kisebbre hajtogatni ezt az ujjatlan mellényt.

Mostanra becsomagoltam már egy denim- és egy bőrkabátkát, de hát a szeptemberi időjárás kiszámíthatatlan, nem igaz? Úgy értem, per pillanat hét ágra süt a nap, és majd megsülünk, de holnap akár havazhat is. És mi történik akkor, ha Luke-kal járunk egyet a környéken? Amúgy ősidők óta megvan ez az isteni Patagonia trikóm, és csak egyszer vettem fel. Megpróbálom újra összehajtogatni, de kicsúszik a kezemből, le a padlóra. Egek, erről jut eszembe, hogyan iparkodtam csőszerű tartójába gyömködni a hálózsákomat, amikor a cserkészlányokkal táboroztam.

– Mennyi ideig leszel távol? – kérdi Suze.

– Három napig.

Feladom, hogy a trikót gyufásdoboznyi méretűre gyűrjem össze, mire az pimaszul visszaugrik a formájára. Csüggedten az ágyra roskadok, és belekortyolok a teába. Csak azt nem értem, miért olyan könnyű másoknak a pakolás. Az ember lépten-nyomon a repülőgépeik felé igyekvő üzletemberekbe botlik, akik mindössze egyetlen cipősdoboz méretű gurigás poggyászt húznak maguk után. Vajon hogyan csinálják? Talán zsugorítható varázsruhákat rejtegetnek?

– Miért nem viszed magaddal a sporttáskádat is? – veti fel Suze.

– Gondolod, hogy vinnem kellene?

Bizonytalanul pislogok a dugig tömött bőröndömre. Ami azt illeti, talán nem is lesz szükségem három pár csizmára. Vagy szőrmestólára.

Aztán hirtelen eszembe jut, hogy Suze csaknem minden hétvégén elmegy, de csak parányi hátizsákot visz magával.

– Suze, te hogyan csomagolsz? Van valami rendszered?

– Nem is tudom – dünnyögi. – Azt hiszem, a mai napig ahhoz tartom magam, amire Miss Burton tanított. Minden egyes alkalomra megtervezünk egy összeállítást, és… ahhoz tartjuk magunkat. – Az ujján kezdi számolni. – Például… külön ruha autózáshoz, vacsorára, a medence melletti sütkérezésre, teniszezéshez… – néz fel. – Igen, és minden egyes szerelést legalább háromszor kell felvenni.

Uram, atyám, Suze egy lángész! Mindent tud ezekről a dolgokról. A szülei tizennyolc évesen elküldték Miss Burton tanodájába, ami valami puccos hely Londonban, és ahol megtanulhatják a lányok, hogyan társalogjanak egy püspökkel, vagy hogyan szálljanak ki miniszoknyában egy sportkocsiból. Suze talán még azt is tudja, hogyan varázsoljon elő nyulat egy tyúkketrecből.

Sietve lekörmölök egy cetlire néhány csoportosítási szempontot. Nem, nem viszek magammal semmi fölöslegeset, kizárólag a legszükségesebbet.

1. a medence melletti üldögéléshez (napos időben)

2. a medence melletti üldögéléshez (borús időben)

3. a medence melletti üldögéléshez (amennyiben aznap reggel óriásinak érzem a popómat)

4. a medence melletti üldögéléshez (ha valakinek ugyanolyan a fürdőrucija)

5.

Az előszobában megcsördül a telefon, én azonban alig nézek fel. Hallom, amint Suze izgatottan beszél a kagylóba… majd egy pillanat múlva kipirult arccal, elégedetten tűnik fel a küszöbön.

– Találd ki, mi történt! – hadarja. – Nos, találd ki!

– Mi?

– A Szép Dobozok eladta a kereteimet! Azért hívtak, hogy még többet rendeljenek tőlem!

– Jaj, Suze! Ez fantasztikus! – rikkantom.

– Tudom!

A karomba veti magát. Összeölelkezve valamiféle táncba kezdünk, mielőtt Suze rájön, hogy cigarettát tart a kezében, amellyel felgyújthatja a hajam.

Az a legcsodálatosabb a dologban, hogy Suze mindössze néhány hónapja kezdett el fényképkereteket gyártani, de már így is négy londoni üzletet lát el. Igazán jól fogy a portékája! Több tucat magazin foglalkozott vele, meg minden. Ami nem meglepő, mert a keretei igazán isteniek. A legutolsó sorozat bíborszínű tweedből készült. Ráadásul ezekben a fantasztikus, csillámló szürke dobozokban kerül forgalomba, amelyeket világos türkizkék papírba csomagolnak. (Mellesleg én segítettem kiválasztani a megfelelő színt.) Suze mostanra odáig vitte, hogy nem ő csinál mindent, hanem elküldi a terveit egy kenti műhelybe, és készen kapja vissza az árut.

– Nos, végeztél a ruhatárad átfésülésével? – kérdezi, és beleszippant a cigijébe.

– Igen – mondom, feléje lengetve a papirost. – Mindent megterveztem. A legutolsó pár zokniig.

– Szép munka volt.

– Nem is kell semmi mást vásárolnom, csak egy lila szandált – jegyzem meg, mintegy mellékesen.

– Lila szandált?

– Hát persze – nézek fel ártatlanul. – Igen, szükségem lesz rá. Tudod, csak egy csini olcsó fazonra, ami összhangba hoz néhány rucit…

– Aha, értem – mondja Suze, majd elhallgat, és enyhén összevonja a szemöldökét. – Bex… Nem a múlt héten beszéltél valami lila szandálról? Egy igazán drága márkáról az LK Bennett-től?

– Tényleg? – érzem, amint elpirulok kissé. – Nem… nem is emlékszem. Lehet. Amúgy pedig…

– Bex – Suze most hirtelen gyanakvó pillantást vet felém. – Valld be az igazat! Tényleg szükséged van arra a lila szandálra? Vagy egyszerűen csak megtetszett?

– Nem! – kiáltom haragosan. – Tényleg szükségem van rá! Nézd csak!

Előveszem a tervezetemet, széthajtogatom, és Suze orra alá tolom. Mi tagadás, roppant büszke vagyok a művemre. Meglehetősen bonyolult folyamatábra, rubrikákkal, nyilakkal és piros csillagokkal.

– Ejha! – füttyent Suze. – Ezt meg hol tanultad?

– Az egyetemen – mondom szerényen. – Végül is üzleti életből és könyvelésből doktoráltam. Bámulatos, milyen gyakran hasznát veszem ezeknek az ismereteknek!

– Mi ez a rubrika itten? – kérdi Suze, a lapra mutatva.

– Ez, izé… – hunyorogva próbálok visszaemlékezni. – Azt hiszem, ez az az eset, ha valami igazán puccos étteremben vacsorázunk, én azonban már előző este felvettem a Whistles-féle szerelést.

– És ez?

– Ez pedig arra vonatkozik, ha sziklát mászunk. Ez meg arra – egy üres rubrikára mutatok –, amikor lila szandálra lesz szükségem. Amennyiben nem szerzem be, ez az összeállítás nem működik, ahogyan emez sem… összeomlik az egész terv. Akár el se induljak.

Suze egy darabig hallgat, a tervemet vizsgálgatja, mialatt én idegesen az ajkamat harapdálom, és a hátam mögött keresztbe teszem az ujjaimat.

Tudom, mindez kissé szokatlannak tűnik. Tudom, a legtöbb ember nem járul minden egyes vásárlásával a lakótársa elé. A helyzet azonban az, hogy egy ideje megígértem Suze-nak, átengedem neki a felügyeletet a beszerzéseim felett. Tudják! Csak hogy szemmel tartsa a dolgok folyását.

Ne értsenek félre! Nem mintha bármiféle gondjaim lennének, vagy efféle. Mindössze annyi történt, hogy néhány hónapja, nos… kisebbfajta… anyagi kátyúba kerültem. Csekélyke megingás volt csupán… semmi olyan, ami aggodalomra adna alkalmat. Suze mégis kiakadt, amikor megtudta, mennyivel tartozom. Akkor jelentette ki, hogy a saját érdekemben ellenőrzi a kiadásaimat.

És megtartotta a szavát. Mondhatnám, kérlelhetetlenül. Néha félek is tőle, nehogy nemet mondjon.

– Értem, mire gondolsz – mondja végül. – Nem igazán van választásod, ugye?

– Pontosan – sóhajtom megkönnyebbülten.

Elveszem a kezéből a tervet, összehajtogatom, és beteszem a táskámba.

– Hé, Bex, ez itt új? – kérdi Suze váratlanul.

Kinyitja a ruhásszekrény ajtaját, mire belém nyilall az aggodalom. Suze homlokráncolva méregeti csodás új mézszínű kabátomat, amelyet a minap csempésztem a lakásba, akkor, amikor ő épp a kádban ült.

Úgy értem, természetesen meg akartam neki mutatni a szerzeményemet, csak éppen nem volt rá érkezésem.

Kérlek, ne nézd meg az árcédulát! – fohászkodom. – Kérlek, ne nézd meg!

– Hát… igen – mondom. – Igen, új. A helyzet azonban az, hogy… szükségem volt egy jó kabátra, arra az esetre, ha a szabadban forgatnék a Reggeli Kávéval.

– Hogyhogy? – ámul el Suze. – Úgy értem, azt hittem, stúdióban forgattok, ott osztogatod a pénzügyi tanácsaidat.

– Nos, az ember sosem tudhatja… A legjobb minden eshetőségre felkészülni.

– Aha – morogja Suze nem túl lelkesen. – És mi a helyzet ezzel a toppal? – húz elő egy akasztót. – Ez is új!

– Azt a műsorhoz viselem majd – vágom rá azonnal.

– És ez a szoknya?

– A műsorhoz kell.

– És az új naci?

– A…

– Bex! – Suze összeszűkülő szemmel méreget. – Hányféle szerelést kell viselned a műsorodhoz?

– Hát… tudod – vonulok vissza védekezőállásba. – Szükségem van tartalékokra. Úgy értem, Suze, a karrieremről van szó. A karrieremről!

– Igen – böki ki végül Suze. – Értem. – Az új piros selyemkabátkáért nyúl. – Jaj, de csini!

– Tudom – derül fel a képem. – A januári különleges adáshoz vettem.

– Nocsak! És miről szól ez a különleges adás? – ámul el Suze.

– „Becky pénzügyi alapelvei” lesz a címe – mondom, és az ajakfényemért nyúlok. – Klassz lesz, meglátod! Ötször tízperces betétek, csak velem!

– És… melyek a te pénzügyi alapelveid? – kérdi Suze kíváncsian.

– Hát… izé… eddig még nem gondoltam végig – mondom, miközben nagy figyelemmel az ajkam kifestésébe kezdek. – De tudod, hogy van ez. Az idő előrehaladtával majd kitalálom. – Visszazárom az ajakfényt, és a blézeremért nyúlok. – Viszlát!

– Rendben – mondja Suze. – De ne feledd! Csak egy pár cipő, semmi egyéb!

– Helyes! Megígérem!

Igazán rendes Suze-tól, hogy ennyire törődik velem. Holott valójában nincs is erre szükség. Az igazat megvallva, nem veszi észre, mennyire megváltoztam. Jó, az év elején kisebbfajta anyagi zavarba kerültem. Valójában odáig fajult a dolog, hogy jókora összeggel tartoztam… Mennyivel is? Nos, elég sokkal.

Hanem azután bejött ez az állás a Reggeli Kávénál, ami mindent egy csapásra megváltoztatott. Ez a változás engem is teljesen kicserélt. Keményen dolgoztam, és az összes adósságomat kifizettem. Igen, bizony! Egyik csekket a másik után állítottam ki… minden egyes hitelkártyámon és törzsvásárlói kártyámon rendeztem a tartozásaimat, és Suze-nak is az utolsó petákig megfizettem mindent. (Nem hitt a szemének, amikor az orra elé toltam egy több száz fontról szóló csekket. Először el sem akarta fogadni, de aztán meggondolta magát. Ebből a pénzből vette meg a bámulatos irhabundáját.)

Istenemre mondom, ezeknek az adósságoknak a rendezése páratlanul felemelő érzés volt! Ennek már jó néhány hónapja, és még mindig megmelegszik a szívem, amikor rágondolok. Végül is semmi sem vetekedhet a szilárd anyagi helyzettel, nemdebár?

Nézzenek rám. Egészen más vagyok, mint a régi Becky. Kívül-belül kicserélődtem. Még a hitelkeretemet sem léptem túl azóta.

KETTŐ

Na jó. Egy picurkát azért igen. Ennek azonban egyetlen oka van: az utóbbi időben hosszú távra gondolok előre, hiszen a pályámról van szó. Abba pedig érdemes befektetni. Luke, a barátom, vállalkozó. Saját arculattervező cége van, meg minden. Néhány hete mondott valamit, ami azóta sem megy ki a fejemből: „Akik milliomosok akarnak lenni, azoknak először egymilliót kell kölcsönkérniük.”

Őszintén szólva lehet bennem valamiféle velem született üzleti szellem, mert alighogy ezt kijelentette, rögvest úgy éreztem, most beletrafált a lényegbe. Azon kaptam magam, hogy hangosan mormolom ezt az aranyigazságot. Luke-nak tökéletesen igaza van. Hogy is lehetne pénzt csinálni kiadások nélkül?

Ezért hát befektetésként vettem pár cuccot a tévés szerepléseimhez… néhányszor egy-egy jó fodrászhoz is beültem, nem szólva a manikűrösökről és kozmetikusokról. Ott voltak aztán a masszázsok. Hisz mindenki tudja, hogy az ember nem teljesíthet jól stresszes állapotban.

Beszereztem még egy jó minőségű számítógépet is, amely 2000 fontba került… ez azonban nélkülözhetetlen felszerelés. Találják ki, miért? Azért, mert önsegítő könyvet írok! Közvetlenül azután, hogy leszerződtem a Reggeli Kávéhoz, megismerkedtem ezzel a nagyszerű kiadóval. Ebédelni vittek, és azzal hízelegtek, hogy ösztönzően hatok az anyagi gondokkal küzdő nézőseregre. Hát nem kedves tőlük, hogy ilyeneket mondanak? Leperkáltak 1000 fontot, még mielőtt egyetlen szót lekörmöltem volna… a megjelenés után ennél sokkal többet kapok. „Becky Bloomwood pénzügyi tanácsai” lesz a mű címe. Vagy esetleg „Kezeld a pénzed Becky Bloomwooddal!”

Eddig ugyan nem volt időm elkezdeni írni, én azonban úgy vélem, a lényeg a megfelelő cím eltalálása, minden más magától a helyére kerül. Amúgy egy sereg ötletet körmöltem le arról, mit viselek majd a szerzői fényképen.

Alapjában véve tehát nincs semmi meglepő abban, hogy valamicskét túlléptem a hitelkeretemet. A lényeg mégis az, hogy ez a pénz nekem dolgozik. Szerencsére a bankárom, Derek Smeath megérti az igényeimet. Drága egy ember, meg kell hagyni. Egy ideig ugyan nem jöttünk ki jól, ez azonban inkább kommunikációs hiba volt, mint bármi egyéb. Aztán összejöttünk, és kellemesen elcsevegtünk (közben tanácsot adtam neki, mit vegyen a feleségének karácsonyra). Mostanra azt hiszem, érti, ki vagyok valójában. Az igazság az, hogy természetesen én is körültekintőbb lettem, mint korábban.

Például tökéletesen másként viszonyulok a vásárláshoz. „Csak azt vedd meg, amire szükséged van!” – ez az új mottóm. Tudom, mindez nevetségesen egyszerűen hangzik, mégis beválik. Minden egyes vétel előtt egyetlen kérdést teszek fel magamnak: „Szükségem van erre a cuccra vagy sem?” Ha a válasz igenlő, megveszem, amit kiszemeltem. Mindez önfegyelem kérdése.

Ezért amikor most is betérek az LK Bennetthez, hihetetlenül célratörően viselkedem. Amint besétálok az üzletbe, egy pár vörös csizmán akad meg a tekintetem… mégis gyorsan félrenézek, és egyenesen a szandálok polcai felé tartok. Így vásárlók én újabban: csak semmi nézegetés, lófrálás, szemezgetés más árukkal. Még azzal az oltári flitteres topánkával sem. Egyenesen odamegyek a kiszemelt szandálhoz, leveszem a polcról, és az eladónőhöz lépek vele:

– Hatos méretben kérem szépen – mondom.

Ilyen céltudatos és lényegre törő vagyok tehát. Csupán azt vedd meg, amire szükséged van, semmi egyebet. Ez a fegyelmezett vásárlás kulcsszava. Még csak rá se pillantok arra a dögös rózsaszínű tűsarkúra, dacára annak, hogy tökéletesen menne az új rózsaszínű farmerszoknyámhoz.

Ahogy az a nyitott magas sarkú sem jöhet szóba a csillogó sarkával.

Pedig de csini, nem igaz? Vajon hogyan festene a lábamon? Egek! Ez azért rázós.

Érdekes, miért vagyok úgy oda a cipőkért? Úgy értem, a rucik sem hagynak éppen hidegen, de egy klassz cipőtől egészen elgyengülök. Néha, amikor Suze nincs otthon, csak kinyitom a ruhásszekrényemet, és úgy bámulom a cipőkollekciómat, mint valami háborodott gyűjtő. Egyszer az ágyamon is felsorakoztattam és lefényképeztem az egész seregletet. Ami kissé furának tűnhet… de én azt gondoltam akkor, tömegével van fényképem azokról, akiket nem is szeretek igazán, miért ne örökíthetnék meg akkor olyasmit, amit tényleg kedvelek?

– Tessék, parancsoljon!

Istennek hála az eladónő visszatért. Dobozban hozza a lila szandálomat. Amint meglátom, nagyot dobban a szívem. Ó, ez király! Egyszerűen csúcs. Finoman kidolgozott, kecses pántok és a cipőorrnál egy parányi fekete földiszeder. Azonnal beleszeretek, amint meglátom. Kicsit sajna drága… de hát köztudott, hogy a lábbelivel nem lehet takarékoskodni, mert különben belesántulunk.

Ujjongó örömmel csúsztatom a szandálba a lábamat. Fantasztikusan áll! A lábfejem hirtelen törékenyen kecses lesz, még a lábszáram is megnyúlik valahogyan… Jó, fikarcnyit nehezemre esik a járás, de ez talán csak azért van, mert a bolt padlója irtó csúszós.

– Köszönöm, megveszem – mondom, és boldog mosolyt villantok az eladónőre.

Látják, ez a jutalma a fegyelmezett vásárlásnak. Amikor az ember megvásárol valamit, tényleg úgy érzi, hogy megdolgozott érte.

Mindketten a kassza felé indulunk, mialatt én gondosan kerülöm tekintetemmel a kiegészítők állványát. Valójában azt a fekete borostyánnal kirakott bíborszínű táskát is alig látom meg. Már éppen a pénztárcámért nyúlok, gratulálva magamnak a céltudatosságomért, amikor az eladónő csevegő modorban megjegyzi:

– Tudja-e, hogy mandarinszínben is van ilyen szandálunk?

– Mandarinszínben?

– Á… tényleg? – nyögöm ki némi szünet után.

Nem, ehhez semmi közöm! Megvettem, amiért idejöttem… és ezzel vége is a mesének. Lila szandálról volt szó, és nem mandarinszínűről.

– Csak most kaptuk – teszi hozzá az eladónő, aki most a padlón kutakodik. – Szerintem még a lilánál is jobban viszik majd.

– Tényleg? – erőltetek közönyt magamra. – Hát… én csak ezt veszem meg, azt hiszem…

– Itt van! – kiált fel az eladónő. – Tudtam, hogy itt lesz valahol…

Megkövülten nézem, hogy teszi a pultra a világ legcsodálatosabb szandálját. Halvány narancsszínű, ugyanolyan pántokkal, mint a lila… csak épp a szeder helyett a cipőorrt parányi mandarin díszíti.

Szerelem ez első látásra. Nem tudom levenni róla a szememet.

– Volna kedve felpróbálni? – szólal meg a csaj. Annyira szeretném, hogy beleremegnek a zsigereim.

Hát nem gyönyörű!? Ez a világ legszépségesebb lábbelije! Nagy ég!

Csak hát nincs szükségem mandarinszínű cipőre. Nem és nem!

Gyerünk, Becky! Rajta! Mondj nemet!

– Én voltaképpen – nagyot nyelek, és megpróbálok úrrá lenni a hangomon. – Voltaképpen – hebegem. – Most egyelőre csak ezt viszem el – préselem ki végül. – Köszönöm.

– Rendben… – a csaj beüti a kódot a pénztárgépbe. – Ez akkor 89 font. Hogy szeretne fizetni?

– Izé… Visa kártyával – habogom.

Aláírom a cetlit, magamhoz veszem a táskámat, és lebénultan távozom.

Mégis megcsináltam! Megcsináltam! Úrrá lettem a vágyaimon! Mindössze egy pár cipőre volt szükségem… és annyit is vásároltam. Csak bejöttem, és már fordultam is kifelé… pontosan, ahogyan elterveztem. Látják, erre képes a vasakarat! Íme, ilyen az új Becky Bloomwood.

A sikerélményt meg kell ünnepelni. Igazán megérdemlem. Betérek hát egy kávézóba, és kiülök a napra egy csésze cappuccino mellé.

Akarom azt a mandarinszínű szandált! Ez az első gondolatom, ahogyan belekortyolok az italba.

Hagyd ezt abba, hallod! Gondolj… valami másra! Luke-ra. A kirándulásra. Az első közös kirándulásotokra. Jaj, már alig várom!

Azóta akartam ezzel előállni, amióta járni kezdtünk Luke-kal, de ő iszonyú keményen dolgozik. Olyan ez, mintha az ember megkérné a miniszterelnököt, legyen szíves egy időre felhagyni az országjárással. (Ha jól meggondolom, minden nyáron kiveszi a szabadságát, nem igaz? Luke meg miért nem?)

Szegény feje annyira elfoglalt, még a szüleimet sem volt ideje megismerni, ami azért idegesít. Néhány hete meghívták vasárnapi ebédre, és anyu agyondolgozta magát a főzőcskézéssel… legalábbis sárgabarackkal töltött hátszínt vásárolt a Sainsbury’snél meg egy igazán csicsás tojásfelfújat. Luke mégis lemondta az ebédet az utolsó percben, mert az egyik ügyfele botrányhősként került aznap a vasárnapi lapokba. Ezért egyedül kellett mennem… az igazat megvallva nyomorultul éreztem magam. Anyuról csak úgy áradt a csalódottság, mégis vidáman megjegyezte: – De hát semmi biztosat nem beszéltünk meg. Persze nem így volt. Másnap Luke hatalmas virágcsokrot küldött anyámnak bocsánatkérésül (pontosabban küldetett Mellel, az asszisztensnőjével). A kettő mégsem ugyanaz, vagy igen?

A legrosszabb az volt a dologban, hogy a szomszédaink, Janice és Martin is beugrottak egy pohár sherryre, hogy „megismerjék azt a nevezetes Luke-ot”, ahogyan mondták. Amikor sehol sem látták, kajánul sajnálkozó pillantásokkal méregettek. Az ő fiuk, Tom bezzeg megnősül a jövő héten! Amúgy az a szörnyű gyanúm, azt képzelik, bele vagyok zúgva ebbe a Tomba. (Szó sincs róla, épp ellenkezőleg. Én voltam az, aki visszautasítottam Tomot kamaszfejjel. De ha egyszer az emberek a fejükbe vesznek valami effélét, képtelenség őket meggyőzni a tévedésükről. Undorító!)

Amikor Luke fejére olvastam a történteket, azzal vágott vissza, hogy én sem jártam még a szüleinél. Pedig egyszer találkoztunk… igaz, hogy csak futólag. Különben is a két dolog nem ugyanaz, mert Luke családja mérföldekre lakik innen, és az egész sokkal bonyolultabb.

Az igazat megvallva Luke családi viszonyait enyhén szólva különösnek tartom. Az apja és a mostohaanyja nevelte fel őt meg a két féltestvér nővérét. Mamának szólítja hát. Van vér szerinti anyja is, Elinor, aki akkor hagyta ott az apját, amikor ő még kicsi volt. Férjhez ment egy gazdag amerikaihoz, és lelépett. Aztán tőle is lelécelt, és férjhez ment egy nálánál is gazdagabb amcsihoz, majd pedig… nem tudom, volt-e harmadik férj is? A lényeg az, hogy a nőci New Yorkban él. Így természetesen nem találkozhattunk. A többi családtag Devonban lakik, ami nem igazán könnyíti meg a gyors vasárnapi ebédet.

Mindezt Luke-nak is elmondtam, és azt hiszem, megértette, mire akarok kilyukadni. Legalábbis veszi magának a fáradságot, és eljön velem erre a kis kirándulásra. Valójában Mel vetette fel a hétvégi kiruccanás gondolatát. Tőle tudom, hogy Luke három éve nem vett ki rendes szabadságot… talán újra eszébe kellene juttatni, hogy egyáltalán létezik. Ezért nem komplett szabadságokról beszéltem ezután, hanem víkendekről, ami meg is tette a hatását! Luke váratlanul megkért, tegyem szabaddá ezt a hétvégét. Őmaga foglaltatta le a szobát, mindent ő intézett. Annyira várom már, hogy elinduljunk! Majd semmi mást nem csinálunk, mint ejtőzünk és kikapcsolódunk… És még ráadásul együtt is leszünk. Jaj, de jó lesz!

Akarom azt a mandarinszínű cipőt!

Hagyd abba! Legyen már elég!

Újra belekortyolok a kávémba, hátradőlök a széken, és ráveszem magam, hogy szemügyre vegyem az utcai forgalmat. A járókelők táskákat lóbálva, csevegve sietnek el mellettem. Egy lány, azt hiszem, Nicole Farhitól való naciban kel át az úttesten… és atyaúristen!

Középkorú fickó közeledik felém sötét öltönyben. Felismerem, Derek Smeath az, a bankárom. Jaj, azt hiszem, ő is meglátott!

Jól van, csak semmi pánik, rovom meg magam szigorúan. Ijedelemre semmi ok. Meglehet, volt idő, amikor kiborított volna ez a találkozás. Talán megpróbáltam volna elbújni egy étlap mögé, akár még a lábamat is a nyakamba szedem. Mindez azonban már a múlté. Újabban Kicsi Smeathie és én velejéig őszinte, baráti viszonyban állunk egymással.

Ennek ellenére valamivel távolabb tolom a székem az LK Bennett-féle táskától, mintha semmi közöm nem lenne hozzá.

– Szép jó napot, Mr. Smeath! – köszönök rá sugárzó mosollyal, ahogy a közelembe ér. – Hogy van mindig?

– Kitűnően – feleli Derek Smeath mosolyogva. – És maga?

– Ó, pompásan, köszönöm. Nem… nem inna meg velem egy kávét? – teszem hozzá udvariasan, a szemközti üres székre mutatva.

Nem igazán számítok igenlő válaszra, de legnagyobb meglepetésemre leül, és felvesz egy étlapot.

Milyen civilizált is ez az egész! Kávézom egyet a bankárommal egy teraszos kávézóban! Talán még a Reggeli Kávéban is megemlítem valahogy a szitut. „Jómagam jobb szeretem a személyes pénzügyek oldott, emberközeli intézését – mondom majd, és melegen a kamerába mosolygok. A tulajdon bankárommal is gyakran megiszunk egy cappuccinót, miközben barátilag megtárgyaljuk az esedékes pénzügyi stratégiámat…”

– Tudja, Rebecca, épp most írtam magának – mondja Derek Smeath, mialatt a pincérnő letesz elé egy presszókávét. A hangja hirtelen aggódóvá válik, mire összerezzenek. Egek, mit tettem már megint? – Közölnöm kell magával, ahogyan minden más ügyfelemmel is, hogy távozom az állásomból.

– Hogyan? – teszem le csörömpölve a csészét. – Hogyhogy távozik?

– Otthagyom az Endwich Bankot. Úgy határoztam, hogy korán nyugdíjba vonulok.

– De hát…

Döbbenten meredek rá. Derek Smeath nem hagyhatja ott az Endwich Bankot! Nem hagyhat cserben, most, amikor minden olyan jól megy. Úgy értem, tudom, nem mindig tárgyaltunk négyszemközt, a legutóbbi időben azonban kitűnő viszony alakult ki közöttünk. Ez a fickó megért engem. Megérti, ha túlköltekezem. Mihez kezdjek nélküle?

– Nem túl fiatal még a nyugdíjhoz? – szólalok meg.

Tudom, milyen ijedt a hangom.

– Nem fog majd unatkozni?

Hátradől a székén, és belekortyol a presszókávéba.

– Nem szándékozom mindenestől feladni a munkát. Mégis úgy vélem, az élet többet tartogat számomra, mint hogy mások bankszámláját gondozzam. Nem gondolja? Bármilyen izgalmas is volt némelyik.

– Hát… igen. Természetesen. Örülök, hogy így döntött. Őszintén – zavartan vállat vonok. – De… azért hiányozni fog.

– Elhiszi-e vagy sem – mosolyodik el –, de azt hiszem, nekem is hiányozni fog, Rebbeca. Vitathatatlanul öné volt a… legérdekesebb… bankszámla, amivel dolgom volt.

Mélyen a szemembe néz. Érzem, hogy egy csöppet elpirulok. Miért kellett a múltra emlékeztetnie? A lényeg az, hogy a múlt letűnt, leszámoltam vele. Mindenestől új ember lettem. Igazán hagyni kéne, hogy az ember új lapot nyisson az életben!

– Az a benyomásom, bevált ez az új állás a tévénél – jegyzi meg Smeath, és belekortyol a kávéjába.

– Igen, bizony! Hát nem nagyszerű? Ráadásul jól is fizetnek – teszem hozzá célzatosan.

– Tény és való, a jövedelme megemelkedett az utóbbi hónapokban.

Smeath leteszi a csészéjét, nekem pedig összeszorul a szívem.

– Mégis…

Tudtam. Miért kell mindig egy „mégisnek” lennie?

– Mégis – ismétli meg Derek Smeath –, a kiadásai is megnövekedtek, mégpedig tetemesen. Valójában jobban túlköltekezik, mint a… hogy is mondjam… túlkapásai tetőpontján.

Túlkapások? Ez olyan aljas.

– Meg kellene próbálni a hitelkerete határain belül maradnia – szögezi le most Smeath. – Vagy ami ennél is jobb, kifizetni a tartozásait.

– Tudom – mondom tétován. – Magam is tervezem.

Most veszem csak észre azt a lányt LK Bennett táskával. Jókora darab, benne két cipősdoboz.

Ha ő vehet két pár cipőt, én miért nem? Miféle törvény írja elő, hogy az ember lánya egyszerre csak egy párat vihet haza? Úgy értem, ez az egész olyan légből kapott, olyan önkényes.

– Mi a helyzet az egyéb kiadásaival? – kérdi most Derek Smeath. – Vannak tartozásai például törzsvásárlói kártyák terhére?

– Nincsenek – hazudom megátalkodottan. – Mindet kifizettem hónapokkal ezelőtt.

– És azóta semmit sem költött?

– Csak apróságokat vásároltam. Alig valamit.

Végül is mi az a röpke kilencven font?

– Azért kérdezem mindezt – folytatja Derek –, mert úgy érzem, figyelmeztetnem kell magát. A bankunknál átszervezések lesznek, és az utódom, John Gavin nagy valószínűséggel nem bánik majd magával olyan elnézően, mint én. Nem vagyok biztos benne, tudatában van-e a türelmem mértékének.

– Tényleg? – vetem oda figyelmetlenül.

Tegyük fel például, hogy dohányozni kezdenék. Szinte észrevétlenül elkölthetnek cigire kilencven fontot, nem igaz?

Gondoljuk meg, mennyit takarítottam meg azzal, hogy nem dohányzom. Épp eleget ahhoz, hogy megengedhessek magamnak egy nyomorult lábbelit.

– Meg kell hagyni, érti a dolgát – mondja tovább Derek a magáét. – Ugyanakkor fölöttébb… szigorú is. Nem különösebben híres a rugalmasságáról.

– Helyes – bólogatok szórakozottan.

– Ezért azt javaslom, haladéktalanul rendezze a tartozását – belekortyol a kávéjába. – És mondja, tett már lépéseket a nyugdíja ügyében?

– Hmm… felkerestem azt a független tanácsost, akit ön ajánlott.

– És kitöltötte a megfelelő nyomtatványokat? Ha tetszik, ha nem, újra oda kell figyelnie.

– Nos, egyelőre csak a lehetőségeimet latolgatom – mondom, és tőlem telhetően okos képet vágok, ahogy egy pénzügyi szakértőhöz illik. – Tudja, nincs rosszabb annál, mint amikor az ember elhamarkodottan belemegy egy rossz befektetésbe. Különösen, ha olyan fontos valamiről van szó, mint a nyugdíj.

– Nagyon igaz – helyesel Derek Smeath. – Mégis, azt javaslom, ne halogassa sokáig a döntést! A pénze nem fial magától.

– Tudom! – mondom, és belekortyolok a cappuccinóba.

Kezdem magam egy csöppet rosszul érezni. Meglehet, igaza van. Talán tényleg a nyugdíjra kellene áldoznom azt a 90 fontot, ahelyett hogy újabb cipőt vásárolok.

Másfelől, ugyan mit ér egy 90 fontos nyugdíjbefizetés? Úgy értem, nem ebből élek meg majd öregségemre, nem igaz? Kilencven vacak font. Mire megöregednék, a világ talán szét is robban vagy efféle.

Ezzel szemben a cipő az kézzel fogható, valóságos érték…

A fenébe is, megveszem, és kész!

– Mr. Smeath, most mennem kell – szakítom félbe az öreget, és leteszem a csészémet. – Van valami, amit… el kell intéznem.

Rögtön vissza kell mennem. Felkapom a bevásárlótáskámat, és egy ötfontost hagyok az asztalon.

– Örülök, hogy láttam. Boldog nyugdíjas éveket!

– Önnek is a legjobbakat, Rebecca! – mondja Derek Smeath nyájas mosollyal. – Ne feledje, amit tőlem hallott! John Gavin nem kényezteti majd el úgy, ahogy én tettem. Ezért kérem, figyeljen oda a kiadásaira!

– Úgy lesz! – villantom rá a mosolyomat.

Nem váltok át futólépésbe, mégis megszaporázom a lépteimet, hogy mielőbb visszaérjek az LK Bennetthez.

Szigorú értelemben véve talán nem volt szükségem pont erre a mandarinszínű cipellőre. Ugyanakkor, mialatt felpróbáltam, az jutott az eszembe, hogy voltaképpen meg sem szegtem az új szabályokat. A lényeg ugyanis az, hogy egyszer még szükségem lehet a topánkára.

Végül is az életem bizonyos pontján szükségem lesz új lábbelire, nem igaz? Senki sem járhat mezítláb. Nagyfokú előrelátásra vall, ha még ma megveszem, ami igazán tetszik, mint hogy akkor nézzek cipő után, amikor a meglévő leszakad a lábamról, és egyetlen olyat sem találok, ami tetszene. Az egész tökéletesen ésszerű. Meg kell vetni lábunkat a cipőpiacon.

Amikor vidáman kipenderülök az LK Bennett-től a két csillogó új csomaggal, a világ ragyogó, boldog fényben fürdik körülöttem. Semmi kedvem hazamenni. Úgy határozok hát, hogy beugrom a szemközti Gifts & Goodies boltjába. Ez az egyik olyan üzlet, amelyik Suze kereteit árulja. Valahányszor elmegyek mellette, szinte szokásommá vált, hogy betérek, csak hogy lássam, hogy fogynak a keretek.

Halk csengetés kíséri, ahogy belököm az ajtót. Rámosolygok az eladónőre, aki felnéz. Olyan hangulatos ez a bolt! Illatos, meleg, és tele olyan oltári holmikkal, mint a krómozott boros állványok és a metszettüveg-tálcák. Elsomfordálok egy halvány, mályvaszín bőr jegyzettömbökkel telerakott polc mellett, felnézek… és lám, ott is vannak! Három bíborszínű tweed fényképkeret, Suze munkája! Valahányszor meglátok egyet, mindig kellemes bizsergést érzek.

Nagy ég! Hirtelen elfog az izgalom. Egy vásárló is áll a keretek előtt, épp a kezében tart egyet. Ott van a kezében!

Az igazat megvallva, eddig teremtett lelket nem láttam, aki Suze kereteit veszi meg. Persze tudom, hogy viszik, mint a cukrot, hiszen jól fogy… a saját szememmel azonban nem voltam tanúja ilyen vásárnak. Hű, de izgi!

Gyorsan a nőci mellé lépek, aki a keretet forgatja, nézegeti. Az árcédula láttán összevonja a szemöldökét, nekem pedig nagyot dobban a szívem.

– Igazán gyönyörű fényképkeret – vetem oda közönyösen. – Teljesen szokatlan.

– Igen – mondja a nő, és visszateszi a polcra a keretet.

Nem! – gondolom elkeseredve. – Vedd fel újra!

– Olyan nehéz manapság jó keretet találni – folytatom társasági hangnemben. – Nem gondolja? Ha az embernek ekkora szerencséje van, okvetlenül… meg kell vennie! Még mielőtt más lecsapna rá.

– Bizonyára – motyogja a nőci, és furcsálló pillantást vet rám.

Csak nem elmegy? Hogyan tartóztathatnám fel?

– Azt hiszem, én veszek egyet – mondom élesen, és leemelek egy keretet. – Tökéletes ajándék. Férfinak, nőnek egyaránt… Úgy értem, mindenkinek szüksége van fényképkeretre, nem igaz?

De mintha a falnak beszélnék. Sebaj. Ha látja a nő, hogy megvásárolom a keretet, talán meggondolja magát.

A kasszához sietek. A pénztárgép mögött ülő nőci rám mosolyog. Azt hiszem, ő a bolttulajdonos, mert láttam már, amint utasításokat osztogat a személyzetnek, vagy a szállítókkal tárgyal. (Nem mintha túl gyakran járnék ide, mindössze csak véletlenségből eshetett meg, vagy mi.)

– Újra szép jó napot! – köszön rám. – Szemlátomást kedveli ezeket a kereteket, ugye?

– Igen – mondom jó hangosan. – És milyen kedvező áron árulják!

A vevő azonban egy borospalackot tanulmányoz nagy buzgón, és rám sem hederít.

– Mennyit is vásárolt meg idáig? Lehet vagy… húsz.

Hogyan? Ütik meg a fülemet a bolttulajdonosnő szavai. Miről beszél ez itt nekem?

– Vagy inkább harminc?

Rémülten meredek rá. Lám, rajtam tartotta a szemét, valahányszor csak megfordultam itt. Nem törvénytelen ez?

– Lassan egész gyűjteménye lesz! – teszi hozzá a nő kedvesen, miközben becsomagolja a keretet.

Mondanom kell valamit, mert még azt hiszi, hogy a nagyközönség helyett én vásárlom fel Suze összes munkáját. Ami kész röhej. Hogyhogy harminc? – kérdem én. Mindössze négyet, na jó, ötöt ha megvettem.

– Nincs nekem annyim! – mondom sietve. – Azt hiszem, összekever… valakikkel. Különben is nem csak keretért jöttem! – vidáman felkacagok, hadd lássa, milyen nevetséges egy ötlet ez. – Valójában ebből… is kérek – találomra kiragadok a közeli kosárból néhány nagydarab fából faragott betűt, és a nőnek nyújtom.

Rám mosolyog, és egyenként elkezdi őket becsomagolni.

– P…T…R…R.

A nőci leáll, és kérdőn néz rám.

– A Petert próbálta kirakni?

Az isten szerelmére! Miért kell mindig okát adni egy vásárlásnak?

– Izé… igen – hebegem. – A keresztfiamnak lesz. Hároméves.

– Nagyszerű! Akkor ehhez két E kell, és vegyünk el egy R-et…

A nő megbocsátón néz rám, mint egy félbolondra. Amiben gyanítom, igaza is van, hiszen nem tudom kibetűzni a Petert, a tulajdon keresztfiam nevét.

– Az összesen… 48 font – mondja, mire én a pénztárcámért nyúlok. – Tudja, ha elkölt nálunk 50 fontot, ingyen adunk mellé egy illatgyertyát.

– Tényleg? – pillantok fel érdeklődve. Igazán jól jönne egy illatgyertya. És mi az a rongyos 2 font…

– Biztosan találok valamit… – mondom, és tétován körbenézek a boltban.

– Rakja ki a keresztfia teljes nevét – javasolja a tulaj segítőkészen. – Mi a családi neve?

– Ümm, Wilson – vetem oda gondolkozás nélkül.

– Wilson! – rémülten látom, hogy a nő kotorászni kezd a kosárban. – W… L… itt egy O…

– Inkább ne – mondom gyorsan. – Mert… mert… a szülei épp válnak, és talán megváltoztatja a családi nevét.

– Tényleg? – néz rám szánakozva a tulaj, és visszaejti a betűket. – Rettenetes! Akkor ez egy megrázó válás, ugye?

– Igen – mondom, és körbenézek a boltban, mi mást vásárolhatnék. – Jaj, nagyon. A gyerek anyja… megszökött a kertésszel.

– Ez komoly? – mered rám a tulaj. Hirtelen észreveszem, hogy egy pár is fülel mellettem. – Megszökött a kertésszel?

– Nagy szívtipró – rögtönzök, miközben felveszek egy ékszeres ládikát. Megnézem az árát, 75 font. – A nő nem bírt neki ellenállni. A férj a szerszámos fészerben érte őket tetten. Különben meg…

– Szentatyám! – kiáltja el magát a tulaj. – Hihetetlen!

– Pedig szóról szóra igaz – szól közbe valaki a bolt túloldaláról.

Hogyan?

Hátrakapom a fejem. Az a nőci indul meg felém, aki az imént Suze keretét méregette.

– Felteszem, Jane-ről és Timről beszél, ugye? – kérdi. – Micsoda gyalázatos botrány, hát nem? De azt hittem, a kisfiút Tobynak hívják.

Némán meredek rá, és csak hápogok.

– Talán a Peter a hivatalos keresztneve, végül is ez itt a keresztanyja – veti fel a tulaj, aki most felém int.

– Á, maga a keresztanyja! – kiáltja a nőci. – Igen, sokat hallottam magáról.

Ez nem lehet igaz.

– Akkor talán most elárulhatja – furakszik közelebb a nő, és bizalmasan suttogóra fogja a hangját. – Elfogadta Tim Maud ajánlatát?

Segélykérőn pillantok körbe a boltban. Nagy a csend, mindenki az én válaszomra vár.

– Izé… hát igen! Azt hiszem, inkább készpénzzel fizetek – kotrok bele a pénztárcámba, és leperkálok a pultra 50 fontot. –Tartsa meg az aprót!

– És mi legyen az illatgyertyával? – kérdi a tulaj. – Választhat vaníliát, szantálfát…

– Hagyjuk ezt most – motyogom, és az ajtó felé spurizok.

– Várjon! – kiált utánam az idegen nő izgatottan. – Mi lett Ivánnal?

– Kivándorolt… Ausztráliába – mondom, és kimenekülök az ajtón.

Egek, ez meleg helyzet volt. Azt hiszem, jobb, ha hazamegyek.

Az utcasarokra érve megállok, és átrendezem kicsit a csomagjaimat. Más szóval valamennyit beletömködöm a Bennett bevásárlószatyorba, éspedig úgy, hogy ne látsszon ki a tetejük. Nem mintha valamit is rejtegetnék, persze.

Abban reménykedem, sikerül észrevétlenül besurrannom a szobámba. A bejárati ajtót kinyitva azonban látom, hogy Suze az előszoba padlóján ül, és valamit rendezget.

– Szia! – üdvözöl. – Megvetted a cipőt?

– Igen – ragyogok fel. – De meg ám! Pontosan a megfelelő méretben, és a többi.

– Mutasd, hadd nézzem, milyen!

– Előbb… kicsomagolok – vetem oda félvállról, és tettetett közönnyel megindulok a szobám felé.

Tudom persze, hogy kiabál rólam a bűntudat. Még a járásomon is ez látszik.

– Bex – szólal meg Suze hirtelen. – Mi van még abban a csomagban? Nem csupán egy pár cipő.

– Miféle csomagban? – fordulok feléje meglepetten. – Á, ebben! Izé… csak pár… apróság. Tudod… mindenféle csecsebecse…

Bűntudatosan odébb sasszézok. Suze azonban nem tágít. Összefonja a karját, és olyan szigorú képet vág, amilyen csak tőle telik.

– Elő vele!

– Nézd csak – hadarom. – Tudom, egy párban egyeztünk meg. De még mielőtt megharagudnál, ide süss! – benyúlok a második Bennett csomagba, kinyitom a cipősdobozt, és lassan előhúzom az egyik mandarinszínű topánkát. – Ezt nézd!

– Ó, szentatyám! – sóhajtja Suze, és némán mered a cipellőre. – Ez egyszerűen… döbbenetes! – Elveszi tőlem a lábbelit, és gyengéden végigsimít a bőrön. Hirtelen visszatér az iménti szigorú arckifejezése. – De hát nincs rá szükséged!

– De igen! – védekezem. – Vagy legalábbis… gondoltam a jövőre. Tudod… egyfajta befektetésként.

– Befektetésként?

– Igen. Bizonyos értelemben pénzt is takarítok meg így… most, hogy ezt megvettem, jövőre egyáltalán nem kell majd cipőre költenem. Egy fityinget sem!

– Tényleg? – kérdi Suze gyanakvón. – Semmit?

– Egy lyukas garast sem! Becsületszavamra, Suze, ki sem bújok ebből a cipőből, legalább egy évig. De akár kettő is lehet belőle!

Suze elhallgat. Az ajkamba harapok, és várom, hogy rám parancsoljon: vigyem vissza a cipőt. Ehelyett azonban ismét a szandálban gyönyörködik, és megcirógatja a parányi mandarint.

– Vedd fel! – mondja váratlanul. – Hadd lássam, hogy áll a lábadon.

Izgatottan húzom elő a másik szandált. Belebújva látom, olyan, mintha rám öntötték volna. Tökéletesen illik rám, akárcsak Hamupipőkére a maga topánja.

– Jaj, Bex! – sóhajt fel Suze.

Mást nem is kell mondania. A szeme beszél helyette.

Őszintén, néha eszembe jut, hogy hozzá kéne mennem.

Miután párszor fel-alá sétálok a cipőben, Suze elégedetten felsóhajt, majd a nagy bevásárlótáskába belenyúlva előhúzza az Gifts & Goodies csomagját.

– És ezektől mit vettél? – kérdi növekvő érdeklődéssel. Kiömlenek a fabetűk, ő meg rendezgetni kezdi őket a szőnyegen.

– P-E-T-E-R. Valami Peternek vettél ajándékot?

– Izé… igen – felelem bizonytalanul, és megragadom a csomagot, még mielőtt meglátná a saját képkeretét. (Egyszer rajtakapott, amikor vettem egyet a Fancy Freeben, és nagyon bepipult. Azt mondta, szívesen készít nekem keretet bármikor, amikor csak akarom.)

– Ki az a Peter?

– A gépészem! – mondom. – De te nem ismered! – Nos… tudod… olyan kedves a hangja a telefonban… különben meg mennem kell, és készülnöm holnapra.

– Jut eszembe – mondja Suze, és egy cetliért nyúl. – Luke hívott!

– Tényleg? – igyekszem elrejteni az örömömet.

Mindig feldob, ha felhív, mert az igazat megvallva nem történik túl gyakran. Úgy értem, rám csörget persze, hogy megbeszéljük, mikor találkozunk, meg effélék… csevegni azonban nemigen szokott telefonon. Néha megereszt egy-egy e-mailt, de ezekben sem túl közlékeny… Nos, nem szívesen adnám ki a legbizalmasabb titkainkat, de ha már erről van szó, amikor megkaptam tőle az első elektronikus levelet, majd eldobtam magam!

– Azt üzeni, holnap a stúdióba megy érted délben. A Mercedest szervizbe kellett vinnie, ezért az MGF-fel mentek majd.

– Tényleg? – mondom. – Király!

– Tudom – ragyog vissza rám Suze. – Hát nem isteni? Á, és még azt is mondta, csomagolj keveset, mert a csomagtartó nem túl nagy.

Suze-ra meredek, és arcomról lehervad a mosoly.

– Tessék?

– Csomagolj keveset – ismétli meg Suze. – Ez nagyjából egy kis poggyászt vagy sporttáskát jelent, tudod…

– Tudom, hogy mit jelent! – mondom, és a hangom elvékonyodik az izgalomtól. – De… hát hogyan vihetnék keveset!

– Menni fog!

– Suze, láttad, ugye, mennyi cuccom van – mondom, s a hálószobám ajtajához lépve, szélesre tárom. – Nézd meg magad!

Suze bizonytalanul követi a tekintetemet, és mindketten az ágyamra meredünk. A nagy méregzöld bőrönd tele van. Mellette további halom ruha tornyosul. És a sminket még be se csomagoltam.

– Látod, sehogyan sem megy, Suze – nyögök fel. – Mit tegyek?

– Talán fel kellene hívnod Luke-ot, és közölni vele a helyzetet – javasolja Suze. – Kérd meg, hogy béreljen kocsit nagyobb csomagtartóval.

Egy pillanatra elhallgatok. Megpróbálom elképzelni Luke-ot, amint meghallja ezt a kívánságomat.

– Az a helyzet – mondom végül –, nem vagyok biztos abban, hogy maradéktalanul megértené…

Felberreg a csengő, és Suze feltápászkodik.

– Ez az expressz csomagom lesz – mondja. – Ide süss, Bex, megoldod ezt te könnyen. Csak hagyj itthon ezt-azt.

Ezzel elmegy, hogy ajtót nyisson, én pedig maradok, és a kupit bámulom az ágyamon.

Hagyjak itthon ezt-azt? Egész pontosan mit is? Egyáltalán nem csomagoltam be olyan sok fölösleges holmit. Ha most nekiállok válogatni, az egész rendszerem összeomlik.

Gyerünk, törd az agyad! Kell, hogy legyen megoldás.

Mondjuk… titokban utánfutót kellene kötnöm a kocsihoz, amikor Luke nem néz oda.

Vagy magamra szedhetném az összes cuccomat, egyiket a másik után, arra hivatkozva, hogy fázós vagyok…

Nem, sajna reménytelen. Hogy mászom ki ebből? Szórakozottan a szobámból az előszobába ballagok, ahol Suze párnás csomagot ad át egy egyenruhás ürgének.

– Köszönöm – mondja a fickó. – Volna szíves itt aláírni… Jó napot! – köszön oda nekem is vidáman, én pedig visszabiccentek. Üres tekintettel bámulom a kitűzőjét, amelyen ez áll: Bármit, bárhová, már holnap reggelre.

– Itt az elismervény – mondja a pasi Suze-nak, és megfordul, hogy távozzon. Már félig kívül került az ajtón, amikor agyamban megfogan a gondolat.

Bármit.

Bárhová.

Holnapra…

– Hé, várjon! – kiáltom a pasi után, épp, amikor bevágódik az ajtó. – Tudna várni egyetlen másod…

PARADIGM BOOKS LTD.

695 SOHO SQUARE • LONDON WL5AS

Rebecca Bloomwood kisasszonynak

2. ajtó • 4 Burney Rd. • London SW6 8FD

Kedves Becky!

Talán emlékszik, hogy amikor két hete beszéltünk, megnyugtatott afelől, hogy könyve kéziratát napokon belül elpostázza részünkre. Remélem, hogy úton van, vagy elveszett volna a postán? Amennyiben így történt, megköszönném, ha küldene belőle még egy példányt!

Ami a szerzői fotót illeti, vegyen fel bármit, amiben jól érzi magát. Az Agnes B top jól hangzik, ahogy az Ön által leírt fülbevaló is. Köszönöm, hogy elküldte narancsszínű szandálja polaroid fényképét,  biztos vagyok benne, hogy nagyszerűen mutat majd benne.

Várom tehát a kéziratot. Hadd mondjam el ismét, mennyire örülünk, el vagyunk ragadtatva, hogy a mi kiadónk adhatja ki könyvét.

A legjobbakat kívánom,

Pippa Brady

szerkesztő

2000. szeptember 4.

PARADIGM BOOKSLTD

Segítünk, hogy segíthessen magán:

A közeljövőben jelenik meg kiadónknál Roger Flintwood ezredes könyve, Túlélés a dzsungelben címmel.