BORÍTÓSZÖVEG

Poposabb, mint Andy Warhol, excentrikusabb, mint Salvador Dalí, zseniálisabb, mint Marcel Duchamp – Max Fontana, aki a kritikusok szerint „a világ legnagyobb festője”, véletlenül lett sikeres negyvenévesen, éppen azon a napon, amikor eldöntötte, hogy eldobja életét, mert csődtömegnek érzi magát. Akkor átalakul: zöld Hitler-frizurát, náci sapkát, Nike cipőt visel. Megközelíthetetlen, akár egy rocksztár, szeszélyes, mint egy hollywoodi díva, kellemetlen és provokatív, pusztán mert úgy tartja kedve, és odáig megy, hogy festői példaképeként Adolf Hitlert jelöli meg. Ám van egy gyengéd oldala is: a kis Martina, az élettársa, aki siketnéma, és jelnyelvvel kommunikál.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Arnoldo Mondadori Editore S.p.A., Milano

I edizione gennaio 2014

Fordította Kárpáti Zsuzsa

Copyright © Massimiliano Parente, 2014

Hungarian translation © Kárpáti Zsuzsa, 2015

Magyar kiadás © 2015 Libri Könyvkiadó, Budapest

A Libri Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Borítóterv © Daniele Manno – ZEROCENTO.IT – Palermo

Layout © Fabrizio Checchini

Második kiadás

ISBN 978-963-310-449-1

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Greskovits Endre

Olvasószerkesztő Horváth Annamária

A borítót az eredeti alapján készítette Tillai Tamás

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

TARTALOM

Borítószöveg

Ajánlás

Mottó

ELSŐ RÉSZ – A világ eredete

Heil Mary!

A világ eredete

Happy Birthday

Thelma & Louise

Haza-vágás

Szusikoktélparti

Péntek a faluban

I drove all night

Szerelem, vagy mi

Hiroshima mon amour

A világvége

MÁSODIK RÉSZ – A világ legnagyobb művésze

The Homicide Picture Show

Fontana power – Angelo Schopf tanulmánya

Szemelvények

Homicide House

HARMADIK RÉSZ – A világ vége

Hitler Las Vegasban (Hogyan tanítsd meg egy csimpánznak a halált)

Idézett művek jegyzéke

Mariónak és Maria Solénak:

akiknek életem egyetlen lehetőségét köszönhetem

Azokon a napokon rajzolással, festéssel, olvasással vagy „költemények” írásával telt az idő. Szakadatlanul fantáziált és álmodozott arról, hogy nagy művész lesz, s késő éjszakáig fennmaradt, majd reggel sokáig aludt, anélkül hogy pontos tervei lettek volna.

IAN KERSHAW: Hitler

Én kimondhatom a legkegyetlenebb dolgokat, arra gondolhatok, amire akarok, és megtehetem, mert művész vagyok. Én, íme, felmutatom az emberi nem felszínességét, és aki engem tart felszínesnek, az sokkal felszínesebb nálam, mert én valójában az emberi felszínesség tudatának formája vagyok.

MAX FONTANA

Hagyj békén, különben olyan háborút zúdítok rád, amiről még csak nem is álmodsz. Hagyj békén, hagyj békén.

JOHN RAMBO (Teasle seriffnek)

ELSŐ RÉSZ

A világ eredete

Heil Mary!

Amikor a King Kong alakú állványzatról leengedték a ponyvát, hatalmas felbolydulás támadt. Ennek kapcsán megy most a híradóban egy másik kétségbeejtő bejátszás a Róma központjában méltóságteljesen emelkedő, a Colosseumnál is magasabb, gigantikus méretű madonnáról és a vaginájából csüngő, szintén óriási, kocsonyásan remegő, a köldökzsinóron visszataszítóan himbálózó, gyakorlatilag felakasztott gyermek Jézusról: botrány.

A valaha megalkotott legnagyobb madonna gyermekkel és az első madonna felakasztott gyermekkel, a neve pedig Heil Mary!: lenyűgöző szobor, a Colosseum fölé magasodik, tizenkét méteres, szilikonból, poliészterből, üvegszálból és purhabból készült. Harminc reflektor világítja meg, egy daruhoz kötött, kétszázötven ultraerős nejlonkábel tartja, valóban elképesztő hatást kelt. Botrány, harsogják a hírekben.

A híradó, hogy kijelölje helyét a művészet történetében, Cattelan meteorit sújtotta Wojtyla pápáját hozza fel előzményként, de az összehasonlítás nem állja meg a helyét. Vagy Serrano vizeletbe mártott feszületét, de ez az összehasonlítás sem állja meg a helyét. Semmilyen összehasonlítás nem állja meg a helyét a Heil Mary!-t illetően, magyarázza a híradó.

Azon vitáznak, hogy Mary egész testét horogkereszt-tetoválások borítják. Igen ám, de eddig még senki nem ábrázolt meztelen madonnát gyermekkel, felakasztott, himbálózó kisjézussal, tele horogkereszt-tetoválással, ez abszolút újdonság. Mint a márkás táskák és bőröndök esetében: Louis Vuitton táskáinak és bőröndjeinek pontos másai, épp csak a Vuitton logó helyén horogkeresztek vannak. Nem mondják be a híradóban, hogy azok a táskák és bőröndök megvásárolhatók a www.avilaglegnagyobbmuvesze.com-on, hogy ne csináljanak reklámot annak, aki a világ legnagyobb művészeként definiálja önmagát. Jóllehet fent, a jobb oldalon ott virít a kétséget támasztó írás: „Max Fontana: a világ legnagyobb művésze?”

Ez egyáltalán nem apologetikus tanúságtétel, sőt. A baloldali műkritikus, Angelo Schopf egyenesen gyalázatosnak, a vallás megbecstelenítésének tartja a művet. A jobboldali kritikus, Betty Beatrice pedig undorítónak ítéli az alkotást, aminek lényege a puszta obszcenitás, és szerinte a provokációnak is van határa: a mű alkotója bűnöző, akit azonnal le kellene tartóztatni.

A világ legnagyobb művésze interjúalanyként felváltva válaszol igennel vagy nemmel. Egyszer igen, egyszer nem, kérdéstől függetlenül, igazi seggbe rúgás. Mindazonáltal a fiatal újságírónő mintha nem venné észre, és tovább kérdezgeti. Képzeljük el: valaki rájön, hogy ez a játszadozás egyáltalán nem az eredetiség csúcsa – én láttam, hogy Andy Warhol ezt csinálja egy 1964-es interjúban, ami igen szórakoztató, mert az igenek és nemek váltakozása jelentéssel bíró válaszokat generál. A fiatal újságírónő például teljesen felpörögve megkérdezi:

– De ön a Madonna köldökzsinórjára felakasztotta a gyermek Jézust, belegondolt ebbe?

Válasz:

– Igen.

Kérdés:

– Nem gondolja, hogy ezzel átlépte a határt?

A felelet egy száraz „nem”, ami várható volt, viszont erre a lány láthatóan lefagyott, és nem annyira azért, mert alárendelt helyzetbe került, hanem mert a világ legnagyobb művésze szórakozott, le se szarja, éppen az iPadjén ír bejegyzéseket a Twitteren, amiket ezrek osztanak meg azonnal, és amik – minden szempontból – virtuális műalkotások is. A hírekben megemlékeznek az első tweetjéről: „Ez nem tweet. Ez maszturbálás” – képzelheted, mi mindent hoztak ki ebből.

– Ön úgy érti tehát… – kérdezi az ifjú újságírónő –, hogy Jézust születése pillanatában felakasztották?

Mire a világ legnagyobb művésze válaszol:

– Igen.

Minthogy azonban a nő tagadhatatlanul béna, és ahelyett hogy megállt volna az első választ adekvátként elfogadva, csapdába esik, és vergődve megkérdezi:

– Valóban?

Mire a világ legnagyobb művésze kiszámíthatóan feleli:

– Nem.

Zavarában, a nő nem hátrál, és hogy csőbe húzza, harmadjára is igyekszik fogást találni rajta:

– Bocsásson meg, hogy megkérdezem, de ön náci?

Válasz:

– Igen.

– Remélem, azért a koncentrációs táborokat legalább elítéli.

Válasz:

– Nem.

– Vagyis ön helyesli a koncentrációs táborokat?

Válasz:

– Igen.

Közben jön egy bejátszás a David Letterman Show-ból, amikor David azt mondja: „Sokan úgy gondolják, hogy minden idők legnagyobb művésze…”, és a világ legnagyobb művésze válaszol: „…de csak Adolf Hitler után természetesen”. A beszélgetést megvágták, mert – ha jól emlékszem – így magyarázta elgondolását: ha Hitler nem csak a zsidókat választja ki, hanem az emberiség egészét kiirtja, végérvényes műalkotást hozott volna létre: az egyetlen lehetségest.

E pontosításnak minden polémiát el kellett volna söpörnie, legalábbis ami a világ legnagyobb művészének rasszista felhangjait illeti. Ha úgy tetszik, a vérfürdő mellett voksolt, de rasszista diszkrimináció nélkül. Ezzel szemben előre megjósolható reakciókat váltott ki a zsidó világból, a feljelentésektől kezdve az azonnali bocsánatkérésre való felszólításig. Felesleges is mondani: sosem tette meg.

Akkoriban az újságok majdnem mindig a híres, harminchat darab, egyméteres kinderes dobozból megalkotott horogkeresztet használták illusztrációként a „Fontana-ügyről” publikált cikkeikhez, aminek címe: 36 méteres horogkereszt, 36 darab, 1 méter hosszú Kinder csokoládés dobozból. Ám ez nemhogy kitette volna a művészt a közönség megvetésének, a kép felhasználásának egyetlen elkerülhetetlen következménye az lett, hogy megduplázta a mű árát, és utat nyitott a mindenféle stílusú, színű és méretű horogkeresztek sorának. A művész akkoriban kezdett a náci pop-artról beszélni. Akkor tette közzé elhíresült, megbotránkoztató tweetjét is: „A nácizmusról gondolkodva mindenesetre lehetetlen nem felismerni, hogy Hitler óriási fazon volt.”

– Egyetlen propaganda sem működőképesebb annál, mint amelyik játékba hozza a nácizmust és a zsidóságot – állítja Betty Beatrice a híradóban. – Már csak ez a pofon hiányzott a kereszténységnek, mit kéne még művelnie ennek az embernek, hogy végre megakadályozzák abban, hogy bármit megtehessen?

Amikor Betty Beatrice kinyitja a száját, minden egyes alkalommal moralizáló baromságokat mond. Mert jobboldali. De a balosok is mindig moralizáló baromságokat beszélnek, mert ők meg baloldaliak.

Egy helikopterről készült felvétel közelről mutatja a magzati állapotban felakasztott hatalmas gyermek Jézust, amint a nyári éjszakában tündököl, majd a tüntetőkre közelítenek, akik táblák sokaságával tiltakoznak, rajtuk ilyesféle feliratokkal: „SZÉGYEN!”, „VIGYÉTEK INNEN EZT AZ OCSMÁNYSÁGOT!”, „NÁCI!” vagy egyenesen: „SZÖRNYETEG!” Mindent figyelembe véve náci még lehet, de a szörnyeteg már igazán túlzásnak tűnik.

Végül megkérdezték Róma polgármesterét, aki kijelentette, hogy a művet eltávolítják, és a város pert indít a művész ellen, aki megszegte az egyezséget, miszerint az alkotásnak a kereszténység előtti tiszteletadásnak kellett volna lennie. A város tulajdonképpen csak betartotta a klauzulát, ami arra vonatkozott, hogy a mű befejezéséig nem avatkozhat közbe, a világ legnagyobb művésze pedig kihasználta ezt. Azért gondolj csak bele. És ez lett volna a legkevesebb, ha nem társul mindehhez egy másik kínos ügy: mielőtt biztonsági kordonokkal vették körbe a Heil Mary!-t, a madonna méhének fényesítésére szolgáló higanyfesték, nem tudni, hogyan, a felakasztott Kisjézusról egy arra járó terhes nőre fröccsent, aki mérgezést kapott, és kórházba kellett szállítani. Ez az asszony, mondja a bemondó talán túlságosan is drámai hangon, akár el is veszítheti a gyermekét – egyszóval jó nagy cirkusz lett belőle. „De kit érdekel”, gondolom én, „ez az egész csak reklám”.

Csak hogy értsük egymást, engem a madonna egyáltalán nem érdekel, valójában az is épp olyan törzsi szimbólum, mint a többi. Néhányan vért könnyeztetnek vele, én gigantikusra, meztelenre csinálom, horogkeresztekkel pakolom tele, és egy felakasztott Jézust születek meg vele. Miért gigantikus? Mert szeretek nagy dolgokat csinálni. Miért felakasztott Jézus? Mert később úgyis meghalna a kereszten, bűntudattal mételyezve meg az emberiséget kétezer évig, ennyi erővel rögtön fel is lehetne akasztani – ez az üzenete. Miért meztelen? Hogy lehessen látni a kis horogkereszteket. Miért horogkeresztek? Hm. Mert mindig jól mutatnak. Apró horogkereszteket tetoválni Maryre az utolsó művészi simítás volt, de most már könnyedén kezelem – ha nem tudom, mihez kezdjek, csak odadobok egy horogkeresztet, az mindig bejön. Nem néhányszor, mindig. Nos, akarjátok tudni az egyik titkomat? Tegyétek egymás mellé a megfelelő betűket, mondjuk egy H-t, egy I-t, egy T-t, egy L-et, egy E-t, egy R-et, amiből kijön Hitler, és az emberek máris elkezdik hegyezni a fülüket, mert Hitlerre ugranak. Próbáljátok ki a reptéren sorban állva, a postán, a bárban. Amint az emberek meghallják Hitler nevét, azonnal felfigyelnek rá, vigyázzba áll az agyuk. Nem fontos beszédbe elegyedni, csak menjetek oda egy járókelőhöz, mondják, hogy „Hitler!”, és meglátjátok a reakciókat. Hitler egy művésznek aranybánya.

Az egyik happeningemen post-itekre kezdtem horogkereszteket rajzolni, nem történt semmi más, mégis nagyon sok mindenki megharagudott rám. Sőt nem is megharagudtak, hanem méltatlankodtak. Ahogy nekem van könnyen elővehető horogkeresztem, úgy vannak olyanok, akinek meg a méltatlankodás van mindig kéznél. Íme egy másik dolog: méltatlankodás gerjesztésével nagyon szépen lehet vezényelni a népet, márpedig ők náci díszlépésben meneteltek. Azon a happeningen azért méltatlankodtak, mert egy egész galériát megtöltöttem a golyóstollal rajzolt horogkeresztekkel, rajzoltam egyet, majd a földre dobtam, rajzoltam egy másikat, és azt is a földre dobtam, az egész egy órán keresztül tartott, az volt a címe, hogy Azt hiszitek, hogy most rosszabb a világ, mint egy órával ezelőtt? A probléma az volt, hogy ők komolyan vették. Annyira bolondok, hogy azt hiszik, ha valaki egy óráig horogkereszteket rajzol, a világ rosszabb lesz tőle, mert ahhoz a fajtához tartoznak, amely jobbá akarja tenni a világot.

Egyszer csináltam tíz, horogkereszt alakú Sacher tortát, Sachorogkereszteket, és megetettem a látogatókkal, amin néhányan felháborodtak. Legközelebb ötvenet csináltam, és kétszer annyian botránkoztak meg. Leginkább a katolikusok, a kommunisták, a feministák és a zsidók méltatlankodtak. A zsidók aranyat érnek annak, aki hozzám hasonlóan a méltatlankodásból él, ők azonnal felháborodnak, mert a többi üldözöttel ellentétben ápolják az emléket. Hihetetlen, mintha az összes zsidó épp most érkezett volna meg Auschwitzból. Engem az igazat megvallva Piero Manzoninak az az 1960. július 21-i A művészetfogyasztás dinamikája a művészetfalók körében című performansza inspirált, amikor Manzoni kézjeggyel ellátott kemény tojásokat etetett a megjelentekkel, a különbség csak az, hogy én csokoládés horogkeresztekkel tettem ugyanezt.

Egy nap azon kísérletezvén, hogyan tudnám még jobban felbosszantani őket, egy húszméteres horogkeresztet készítettem, ezúttal fémből és fából, az egészet olyan strasszkövekkel fedtem be, mint amilyenek a diszkógömböket borítják, és te jó ég, tényleg olyan is lett, talán a strasszok miatt. Ha strasszokat teszel egy horogkeresztre, attól őrülten felidegesítik magukat. Jobban, mint Damien Hirst gyémánttal bevont koponyájától. Még jobb, ha kevered a szimbólumokat, mint az én Náci Krisztusomban, amelyen Jézus Krisztus egy horogkeresztre van felfeszítve. Igen nagy intuícióra vall, hogy észrevettem, a horogkereszt közepén még van annyi hely, hogy nyugodtan odatehessek egy kis feszületet, mintha direkt így terveztem volna.

Mostanában, ha úgy adódik, gyakran szentelem magam a náci pop-artnak. Megengedhetem magamnak. De nem voltam mindig náci popművész, számtalan más, egyáltalán nem náci dolgot csináltam, az se piskóta. Itt van például a Nem piskóta, ami egy nem náci művem, valójában egy Big Mac egy adag sült krumplival, ami ugye nem piskóta. Ugyanakkor nem teljesen nem náci a Paradicsomos ravioli, még ha csak egy üres, fehér tányér is, mert a paradicsomos ravioli volt az utolsó étel, amit Hitler evett.

A Szerelembeesést gátló gépezet egy igazolványkép-készítő fülkéhez hasonlít, csak arra szolgál, hogy ne legyünk többé szerelmesek. Olyanoknak találtam ki, akik hozzám hasonlóan arra a következtetésre jutottak, hogy szerelmesnek lenni nem szép és jó, mert rosszul érzed magad tőle, különösen ha nem viszonozzák az érzéseidet. De akkor is túlságosan sokat szenvedsz, ha viszonozzák, az érzelmek, szapora szívverések és aggodalmak rabjává válsz, nem vagy független többé, sosem vagy kipihent, semmi másra nem tudsz odafigyelni, csak a saját szerelmedre, aztán ott van a féltékenység – és persze előfordulhat, hogy tényleg meg is csalnak –, kész kínszenvedés, nem tudsz így tovább élni.

A szerelembeesést gátló gépem gyakorlatilag egy normális igazolványkép-készítő kabin, amikor bent vagy, csinál rólad négy képet, hogy lásd, mennyire csúnya vagy szerelmesen. Természetesen a gép valóban egy egyszerű fényképező, elvégre művész vagyok, nem feltaláló. Ugyanakkor az emberek igazán csúnyán néznek ki a képeken, hiszen minden igazolványkép szörnyű, és ha ez egyeseknél tényleg működött, ahogy mondják, a többiek máris befolyásolhatók lesznek. Máskülönben a szerelem is csak szuggesztió, tehát csak létre kell hozni a megfelelő antiszuggesztiót.

A gyűlölet gombja is az én művem. Nincs köze a nácizmushoz, jóllehet elgondolkodtat. A látogató egy szobába lép, melynek közepén áll egy emelvény, rajta egy doboz, tetején gombbal és egy kis táblával, amire rövid instrukciókat véstek. A látogatónak, mielőtt megnyomja a gombot, gondolnia kell valakire, akit gyűlöl. Aztán megnyomja a gombot, és annak a valakinek, bárhol is van, azonnal meg kellene halnia. Nem is tudom, infarktusban vagy gutaütésben. Igencsak durva lenne, ha A gyűlölet gombja valóban működne, de ez is csak egy műanyagdoboz piros műanyaggombbal, egy legyet sem ölne meg, hacsak nem keveredik tévedésből a dobozba, és nem lapítja szét a gomb, amit éppen abban a pillanatban nyomna meg a látogató, de ennek azért elég kicsi az esélye. Ennek ellenére nagyon hatásos, nyugtalanító, és én szeretem, ha valami nyugtalanító. Kezdetben, amikor a látogatók beléptek, csak bámulták a gyűlöletgombot, majd anélkül hogy lett volna bátorságuk megnyomni, nyugtalanul távoztak, és én imádom nyugtalanítani az embereket, jobban leszek tőle. Úgy hiszem, a művészetnek mindig nyugtalanítónak kell lennie. Egyszer megkérdezték tőlem, mitől érzem jól magam, és én azt feleltem, attól, ha nyugtalan vagyok.

A gyűlölet gombja nem azért nyugtalanította őket, mert nem volt senki, akit gyűlöltek volna. Éppen ellenkezőleg, a gombom arra kényszerít, hogy arra gondolj, akit gyűlölsz, és bármennyire küzdesz ellene, rá gondolsz, és arra, hogy ezzel te is valakinek a halálát akarod. Ronda dolog, amikor arra gondolsz, hogy szeretnél valakit holtan látni. Csúnya, ugyanakkor szép is, felszabadító.

Ennek ellenére senki nem nyomta meg a gombomat. Nem hiszem, hogy csak bátorság kérdése lett volna: az ember sosem tudhatja, vajon tényleg hozzáérhet-e egy műalkotáshoz. Olyan mélyen elültették a fejünkbe, hogy a kiállított darabok érinthetetlenek, hogy még ha ki is van írva az ellenkezője, azt várod, hogy majd megjelenik egy illetékes, jól összeszid, és elmagyarázza, hogy igen, odaírták, hogy meg lehet nyomni, de neked ezt azért nem kellett volna valóban megtenned, mindenki előtt hülyét csinál belőled vagy feljelent, mert megeshet, hogy a gombnyomással kárt okoztál a műben. Vagy mint a svédasztalnál, amikor senki nem meri elvenni az első szendvicset.

Ez így ment néhány órán keresztül, azt hittem, már senki sem fogja megnyomni a gombot, és sajnálkoztam. Ám egyszer csak belépett egy úr, elolvasta az instrukciókat, és anélkül hogy túlságosan zavartatta volna magát, megnyomta a gombot. Egy sípolás hallatszott, mert a gomb egy hangkibocsátó áramkörhöz volt kötve, a szobán kívül pedig vörös fény gyulladt ki. Amikor az úr távozott, mindenki úgy nézett rá, mintha tényleg megölt volna valakit, de miközben őt bámulták, ismét sípolás hallatszott, mert valaki más is megnyomta a gombot, ezúttal egy asszony, és attól kezdve sorban álltak, hogy megnyomhassák a gyűlölet gombját, mert akik összeszedték a bátorságukat, alig várták, hogy megtehessék. Épp mint a koncentrációs táborokban. Amikor ezt a tévében is elmondtam, felfaltak elevenen, ennek ellenére ez tényleg olyan, mint a koncentrációs táborokban. Azt kérdezik: hogyan voltak képesek a német katonák gázkamrába küldeni azt a milliónyi zsidót. Az elején ez biztosan nem volt természetes. De Hitler azt mondta, minden a zsidók hibája, gyűlöletet szított ellenük. Lennie kellett egy nácinak, aki az én látogatómhoz hasonlóan először mondta azt, hogy oké, lássuk, mi történik, és belökte az első zsidót a gázkamrába. Szerintem így történt. A legtragikusabb dolgok valójában nagyon egyszerűen mennek végbe. Attól fogva a többiek is ki akarták próbálni, és egy zsidót megölni annyi lett, mint lenyomni az én gombomat. Gyűlöletgomb, csak nagyban. Megérteti velünk, hogy – amint a filozófus Croce mondta – senki nem állíthatja magáról, hogy nem hitleriánus. Mondtam, hogy elgondolkodtató dolog volt.

Crocéról jut eszembe a Croce keresztben című művem, amiben keresztbeteszem éppen a filozófus Benedetto Crocét. Kétféleképpen értelmezték: a crocei idealizmussal szembeni állásfoglalásként, illetve a crocei idealizmus melletti állásfoglalásként. Oké, akarjátok tudni az igazat? Az igazság az, hogy éppúgy, mint A gyűlölet gombja és a koncentrációs táborok esetében, a dolgok sokkal egyszerűbbek: megértettem, hogy ez a Croce sokat vitatott figurája a kultúrának, és arra gondoltam, keresztbeteszem, minthogy Crocénak, vagyis „kereszt”-nek hívják, ennyi.

Ráadásul egy könyvét is kinyitottam, az Esztétikát, azt hiszem, beleolvastam, és jóformán semmit nem értettem belőle. Még az idealizmus szócikket sem értettem meg a Filozófiai szótárban. Szóval nekem gőzöm sincs, mi lehet az a crocei idealizmus vagy Croce filozófiája, és az első interjúban ezt közöltem is, azt mondtam: „engem egyáltalán nem érdekel a crocei idealizmus”, és ezt kijelentést rögtön Croce-ellenes állásfoglalásként értelmezték. Attól a naptól kezdve tehát a crocei idealizmus ellenzője vagyok, bár azt sem tudom, mi fán terem, viszont nagy cirkusz lett belőle, amitől jelentőségteljesebbnek tűnök. És ez fontos, ha valaki sikeres akar lenni, tiszta helyzetet teremt, az árnyaltság a veszteseké. Mindenestre maga az, hogy idealizmusról van szó, ösztönösen taszított.

Az én alkotásom a Halottas gardrób is, egy terem, amely tele van szanaszét heverő foszlott ruhákkal. Eredetileg nem halott, hanem öregemberek ruhái voltak, jóllehet tulajdonosaik mostanra már valószínűleg halottak. Észrevettem, hogy az élet bizonyos pontján az idősek elkezdenek öregesen öltözködni. Nem tudom, mikor kattan be nekik, de egyszer csak feltűnik lábukon az öreges cipő, alsótestükön az öreges nadrág, felsőn az öreges kabát. Figyeljék csak meg. Az idős asszonyok gyakran hordják azokat a rettenetes, gesztenyebarna harisnyákat. Amolyan szorítókötés-félék ezek az elvisszeresedett lábra, nem tudom, de igazán rettenetesek. Merthogy aztán felveszik hozzá azokat az öreges mokaszinokat. Fogalmam sincs, hol vásárolják ezeket, mintha külön üzletek léteznének az időseknek, amiket csak ők ismernek, olyan, mintha egyszerre alakítanák át a testüket. A saját szüleimnél is ezt tapasztaltam. Előtte normális cipőt hordtak, aztán hirtelen megjelent rajtuk az öreges lábbeli. Odáig mentem, hogy elkezdtem nézni a márkákat: ismeretlen márkák, öreges nevek. Nos, mivel zseni vagyok, megkerestem néhány idős embert, és ruhákat vásároltam nekik, hogy lássam, azután is öregesen öltözködnek-e majd; egyszer még az öreges testükről is lehúztam a ruhákat, és elhelyeztem Leo Masi, a galériásom kiállítótermének forgatagában, hogy lássam, milyen hatást keltenek. És igazán nagy hatást gyakoroltak. Mikor Leo Masi meglátta a szétszórt ruhákat, felkiáltott:

– Te jó ég, mik ezek a szarok?

– Ruhák, basszus, nem látod? – kérdeztem vissza.

– Halottak ruhái? – kérdezte ő.

És ekkor, mint Doktor House, amikor megvilágosodik a diagnózist illetően, művészi megvilágosodásom volt: rájöttem, hogy az idősek ruhái, ha leveszik őket az idősekről, halott ruhákká válnak. Így született meg az én Halottas gardróbom.

A Homicide Box is az én művem, aminek sajnos egy hátborzongató szörnyűség van a hátterében – ezt később megpróbálom majd elmesélni, de ennek kapcsán szükséges előrebocsátanom néhány dolgot. Ami azt illeti, sok marhaságot csináltam már, mint amilyen az Egy halom marhaság, ami egy összekötözött zsák, amiben nincs semmi, vagyis vannak benne dolgok, de most már nem emlékszem, miket tettem bele, szóval csak egy halom marhaság. Műalkotás lévén ha egyszer le van zárva, többé nem lehet kinyitni – ez a szép a műalkotásokban, többé nem érhet hozzájuk senki. Így tehát az összes marhaságot benjaminiánus aura lengi körül, ahogy mondani szokás. De ha nem lennének zsákba téve, és aláírom őket, az is elég lenne a benjaminiánus aurához, mert bármit írok alá, abból műalkotás lesz.

Bárhogy van is, amint lehet, beledobok valami hitleriánus dolgot, nekem könnyen megy. Mert amikor valaki azt mondja nekem, hogy ne csináljak valamit, akkor biztos, hogy onnantól kezdve nem fogom abbahagyni. Már kiskoromban is ilyen voltam. Ha anyám azt mondta, ne csináljak valamit, én megtettem, mert ő azt mondta, ne tegyem. Épp így, amikor azt mondják, hogy valamivel nem lehet viccelni, például hogy nem viccelődünk a halottakkal, én elkezdek viccelődni a halottakon, és nem hagyom abba. Én, ha azt mondják, nem kéne viccelődnöm a halottakon, kimegyek a temetőbe, és odapisálok a halottakra. Sőt most kiírom Twitteren. Most írom: „Odapisálok a halottaitokra.” Meg is van, kiírtam, valós időben. Könnyű. Ugyanez a helyzet a nácizmussal. Én nem vagyok náci, még csak az kéne, de olyan nagyon haragszanak rám, hogy felesleges hangoztatni, könnyű siker kevés fáradozással, és szórakoztató is. Ha kijelented, hogy a horogkereszt szép, botrány tör ki. Ha kijelented, hogy a koncentrációs táborok szépek, ne is beszéljünk róla. De mi más lenne egy művész dolga, ha nem zűrzavart kelteni? Úgyhogy: Heil Hitler!

A világ legnagyobb művészéről szóló bejátszás után kikapcsolom a tévét. Martina a képernyőre mutat, és visítva nevet, ahogy ő nevet, amikor nevet, majd megpukkad.

Térdemen még ott az Espresso egyik száma, amiből megtudom, hogy a KABE, amit Mary nemi szervének közelébe véstem, a zsidó közösség szerint náci betűszó, és hogy igazán felháborodtak, wow. Már teljesen el is feledkeztem arról az írásról ott. A pontosság kedvéért a zsidók szerint a KA-BE-ra utal, ami a Krankenbauból képzett mozaikszó, és azt jelentette Auschwitzban, hogy ʼápolónőʼ; gondold csak el, kész szerencse, egyedül sosem jöttem volna rá erre. Csak úgy találomra odavetettem négy betűt, kíváncsi voltam, mit olvasnak ki belőle ezek a hülyék. Mint amikor Marcel Duchamp meg akarta mutatni, és sikerült is neki a vécécsészével, amit nem úgy írt alá, hogy Marcel Duchamp, még csak nem is úgy, hogy M. Duchamp, hanem így: R. Mutt. Sosem írta volna alá így, de a kritikusok tobzódtak: Rosalind Krauss szerint azt jelenti: „Armutt”, vagyis „szegénység”, és az éhínségre utal, meg más ehhez hasonló baromságokra. Megérkezett Maurizio Calvesi, aki ezoterikus olvasatot adott neki: hátra kell tenni az R-t és úgy összeolvasni, vagyis „Mutter”, ami szerinte az ősi egyiptomi istenanyára utal (azért azon próbálj meg kiigazodni, miért utalt volna Duchamp németül az egyiptomiakra), és így tovább. Végül valaki megkérdezte magától Duchamp-tól, aki az ő ravasz mosolyával nagy vidáman felfedte a titkot, hogy találomra választotta a nevet egy népszerű képregényből, a Mutt & Jeffből, „de a Mutt kevésnek tűnt, ezért úgy döntöttem hozzáteszem, hogy Richard. De a Richard Mutt túl soknak tűnt, ezért csak annyit tettem oda, hogy R., és az R. Mutt tökéletes”. Íme, a magyarázat. Azt hiszitek, ez véget vetett az interpretációknak? Ugyan dehogy, a kritikusok továbbra is vitatkoztak a Mutt jelentésén, és képzeljük el, mi lenne, ha nem vitatkozhatnának velem, aki szándékosan szolgáltatok erre alkalmat nekik.

– Mi a szaron nevetsz, te béna? – kérdezem Martinát.

Martina rám mutat, két félkört rajzol a levegőbe a mutató- és a középső ujjával, ami a siketnémáknál azt jelenti: ʼtévéʼ. Állához emeli mutató- és középső ujját háromszöget formálva, majd előrehúzza, ami a siketnémáknál azt jelenti: ʼszépʼ.

Martina jelei nagyon gyorsak, épp csak felvillannak, tudni kell követni és sokat kell gyakorolni őket. Én és Martina együtt tanultuk meg, talán változtattunk is itt-ott, de mi megértjük egymást. Általában aki beszéli a jelnyelvet, idővel megtanulja rövidíteni a jeleket, aki nincs hozzászokva, nem tudja szétválasztani az áthajlásokat, az egyik szót a másiktól, éppúgy, ahogy nem tudjuk elkülöníteni egy idegen nyelv szavait, amikor először halljuk, még ha ismerjük is őket.

Ha Martina azt gondolja, hogy nagyon jól mutatok a tévében – általában így kritizál, készen állva arra, hogy ugrasson –, akkor az azt jelenti, hogy valóban jól nézek ki, vagy legalábbis elbűvölően, s be kell látnom, imád a kamera, különösen amióta rikító zöldre festettem a Hitler-frizurámat – szinte foszforeszkál – Anna Wintour tanácsára, amikor az a nevezetes szereplésem volt a Vogue Americában. Azt mondta: „jól állna a zöld haj”, és én zöldre festettem, s amikor megkérdezik, miért zöld, azt felelem: „mert Anna Wintour azt tanácsolta”, és azt hiszik, viccelek, hogy e mögött is valami rejtett jelentés lapul.

A rikító zöldre festett haj a Hitler-frizurával mindig bejön; még senki sem gondolt erre előttem. Wintourt azzal vettem le a lábáról, hogy azt mondtam, azért eszem keveset, mert „enni anakronisztikus”, ami ez nagyon tetszett neki, és ki is tette a címlapra – jókora betűkkel, értelemszerűen.

Annak ellenére, hogy negyvenöt éves vagyok, legalább tízzel kevesebbnek nézek ki, s talán hallgatnom kellene a galériásomra, Leo Masira, és felhasználnom a kisugárzásomat arra, hogy még több interjút készítsenek velem. Mostanában gyakran mondok nemet, talán túlságosan is, de sosem tudok mit mondani az újságíróknak, semmi kedvem szavakban kifejezni magam, erőfeszítést tenni azért, hogy kifejezésre juttassak egy gondolatot. Csak akkor akarok beszélni, amikor beszélhetnékem van, és akkor hallgatni, amikor csendben akarok maradni.

Egyébként meg vagyok annyira híres, hogy gyakran elég egy gesztus, egy pofavágás, egy szó is, akkor meg minek beszélni? Egyetlen szellentésem interpretációk sorozatát váltja ki, mindenki azt kérdezi, miért éppen úgy fingottam el magam, azon a helyen, abban különleges hangfekvésben. Nyilvánvalóan ez csak egy példa, sosem fingok nyilvánosan, nem vagyok vulgáris. Pontosabban tudok vulgáris lenni, de nem ebben a tapló formában. Tudok én rosszabb is lenni, sokkal rosszabb, ha odateszem magam, de az én stílusomban.

Martina ismét veszi a sminktáskáját, és visszamegy, hogy bemázolja az arcát pirosítóval, amiből a szemhéjára is tesz, a szájára pedig rúzst ken. Olyan megható, hogy órákig tudnám bámulni. És gyakran órákig bámulom.

Egy gyors mozdulattal megragadom a kezét, amely összezárt ujjakkal, kanál alakban fekszik könnyedén a másik kezén, és hangosan is kimondom:

– Pojáca.

Még a Sabine Kleisttől kicsalt fülbevalót is feltette a pojáca.

Nem tudni, kik Martina szülei, élnek-e még, hol vannak, hiányoznak-e neki. Elismerem, ennek lehet némi jelentősége, de csak érdekességképpen, mert én vagyok Martina egyetlen családtagja. Én vagyok az apja, a legjobb barátja, a támasza, és ő az enyém.

Leülök az íróasztalhoz, és kinyitom a Mac Photoboot programját, ami akármelyik imbecil nárcizmusát felszítaná. Martina belebújik az új, micimackós pizsamájába, amit nagyon szeret, a térdemre ül, csinálunk pár ölelős képet. Gyönyörűek vagyunk.

Elméletileg úgy kéne tennem, mint aki haragszik, ma éjjel egyetlen percig sem hagyott aludni, nem volt álmos, játszani akart, én álmos voltam, de egész éjszaka játszottam vele, és egyáltalán nincs kedvem megjátszani, hogy haragszom, igaza van annak, aki azt mondja, hogy Martinának mindent megbocsátanak. Még a Fabergé tojást, a volt feleségem régi ajándékát is eltörte; nem nagy dolog, minthogy mindig is utáltam a Fabergé tojásokat.

Most a rúzzsal kört rajzol a homlokomra, ami talán egy szív akar lenni, elégedetlenül ereszti le az orr vonalán, szeretné végighúzni a számon, én összezárom az ajkam, sikertelenül próbálom kivenni a kezéből, igazi ördögfióka, imádnivaló.

Közben megnézem a Twitteren az utolsó tweetemet: „A kártyavárak egy szellentésre összedőlnek” – már 246-szor osztották meg. Ezért vagyok a világ legnagyobb művésze, bármit írok, meghatározott számú egyén azonnal érdekesnek találja.

Megint pózba vágjuk magunkat a videofelvétel közepén, mindketten úgy vagyunk kisminkelve, mint két, karót nyelt indián. Bekapcsolom az iPhone hangfelvevőjét, a számhoz emelem, és megszólalok:

– Max Fontanának hívnak, én vagyok a világ legnagyobb művésze, hajnali négy óra van, ma van a születésnapom, a Facebook-oldalamon több ezer jókívánság van tökéletesen ismeretlen emberektől, és ezzel az imádnivaló hatéves kis picsával élek.

Mire Martina boldogan megölel.

Ma, miközben elkezdem diktálni az önéletrajzomat, bevallom, azonkívül, hogy én vagyok a világ legnagyobb művésze, gyilkos is vagyok, felesleges lenne tagadnom. Megöltem egy embert, egy lányt, Michelle-t. Megütöttem és megöltem. De ebben az önéletrajzban mindent elmagyarázok, az iPhone felvevőjébe beszélve. Mert nem úgy van, ahogy hiszitek, nem úgy, ahogy mindenki hiszi, egyáltalán nem. Én öltem meg, de tragikus baleset volt, aztán hihetetlen és feltartóztathatatlan események gyors egymásutánja következett, hagyjátok, hogy megmagyarázzam, mindent meg tudok magyarázni. Ám előtte elmesélem a világ eredetének történetét.

A világ eredete

Szóval a népszerűségem eredete hat évvel ezelőttre vezethető vissza. Minden a Musée d’Orsay-ban kezdődött, Gustave Courbet A világ eredete című festménye előtt. Ha valaki nem tudná, Courbet egy 1866-ban festett képéről van szó: szőrös pinát ábrázol, amilyet ma már sajnos nem látni. Nem az én egyik isteni ötletem volt, nekem akkor még nem voltak isteni ötleteim, és amikor lettek, azonnal elutasított szarságok voltak, miközben most, jóllehet ugyanolyan szarságok, rögtön a zseni megnyilvánulásaiként ismerik el. Meggondolatlan lépés volt, nem morfondíroztam rajta túl sokat, megtettem, és kész.

Ha nem lettem volna olyan tisztelettudó, mint Marcel Duchamp, amikor 1917-ben beismerte, hogy csak viccből küldött vécécsészét a New York-i Független Művészek Egyesületének (milyen igaz, hogy nem létezik eredetiség, minden csak másolat, benne azonban nem volt meg ez a történeti tudatosság, különben megtartotta volna, és nem dobja ki), akkor most henceghetnék, és elmesélhetném, hogyan akartam szándékosan szabadjára engedni a poklot, mint Hitler a Mein Kampfban, és nem okozna problémát, hogy a zseniális intuíció mögé bújjak. Ez azonban csak az utolsó felvonása volt egy pechsorozatnak, ami a megfelelő helyen és a megfelelő időben történt.

Emlékszem a csendre, ami a felügyelőnő üvöltését követte, mikor észrevette, hogy lehúztam a sliccem, szerintem azért, mert annyira csúnya volt, hogy még sosem látott faszt.

Téli délután volt, egy a sok közül, de nem nekem, mert – anélkül hogy kiterveltem volna, vagy számoltam volna a törvényes következményekkel – egyszer csak ott voltam, pedig valójában véget akartam vetni az életemnek, kiugorva az Eiffel-toronyból. Igen, jól értettétek, Párizsban voltam, hogy megöljem magam. Fáradtnak, öregnek, csődtömegnek éreztem magam, nem vágytam semmire, és amikor már nem akarsz semmit az életben, akár meg is halhatsz; a másik lehetőség, hogy tovább élsz, mintha halott lennél, mert az öregség általában ilyen. Érzed, hogy élsz, de nincsenek többé érzelmeid, ver a szíved, de nem érzed, hogy dobog, nem vagy szerelmes, a szex untat, vagy ami még rosszabb, nem áll fel, nincs jövőd, csak hosszú múltad, és az én múltamban semmi emlékezetes nem volt. Betöltöttem a negyvenet, minden leszálló ágban volt, én meg egy csődtömeg voltam.

Beiratkoztam a Szépművészeti Akadémiára, éppúgy, mint Adolf Hitler, meggyőződésem volt, hogy művész vagyok, éppúgy, mint Adolf Hitlernek, de csak azért vettek fel, mert nem volt semmiféle felvételi, éppúgy, mint Bécsben a huszadik század elején, és lényegében csak azért tartózkodtam ott, hogy eltartassam magam a családommal, és hogy legyen alibim, miért nem dolgozom. Amikor elkészült egy alkotásom a garázsban, vagy kiállításmegnyitóra mentem zöld parókában, rendszerint összevesztem anyámmal, aki azt mondta: „meg kell szakadni a röhögéstől” – mire én azt feleltem, meg fogja ezt még bánni egy nap, és Nietzsche anyjához írt levelét idéztem neki, amiben Nietzsche kijelenti, hogy ő géniusz, és hogy az anyja ezzel nincs tisztában, alábecsüli őt, őrültnek tartja, és hogy milyen szar alak, mármint Nietzsche anyja. Mint Kafka apja, egy Kafka-levél címzettje, egy másik szarházi, aki lebecsülte a fiát, s úgy bánt vele, mint akármelyik ügyes zugfirkásszal.

Anyám, aki semmit sem tudott Nietzschéről, azt válaszolta, hogy Nietzsche egy őrült halott, ez volt az egyetlen, amit Nietzschéről tudott, az egyetlen dolog, amit mindenki tud Nietzsché-ről. Én viszont kijelentettem, hogy neki volt igaza, és Nietzsche anyja szarháziként viselkedett, és ő, anyám is szarháziként viselkedik az utódaival. Anyám azt felelte, hogy senkit sem érdekel Nietzsche anyja, az utódok is mind meghalnak, és amikor nagyon meg akart bántani, hozzátette: „meg aztán te nem is vagy Nietzsche”. Mintha különben tudta volna, ki az a Nietzsche.

Egyébként engem sem érdekelt soha Nietzsche, őszintén: az egész egy szorongó tévelygés a hyperborea, az apollóni, a dionüszoszi meg Zarathustra közt, ecce homo itt, ecce superhomo ott, a megszállott németek cucca volt, és számomra Nietzsche csak a bukottak mítoszának tűnt, mint sokan mások, mint Kafka, Van Gogh vagy Paperino. Szóval példaképként jobban szerettem Hitlerre gondolni, igen lenyűgözőnek találtam, hogy Hitlerre gondolok. Egyszer, fiatalkoromban végigolvastam Ian Kershaw Hitler-életrajzát, aztán amit Joachim Fest írt, és végül az összes biográfiát, amit Hitlerről találtam, s gyakran gondoltam azt, hogy Hitler nem egy elbaszott diktátor volt, hanem egy sikeres művész.

De Hitlert nem idézhettem, még nem, nem úgy, ahogy akartam, nem definiálhattam nagy művészként, az arcomba röhögtek volna, anyám az arcomba röhögött volna, vagy az emberek bolondnak tartottak volna, vagy egynek az elhülyült nácik közül. Mivel nem voltam művész, még nem engedhettem meg magamnak bizonyos beszólásokat. Így beértem Nietzschének és Nietzsche anyjának idézésével, ami végül is olyan volt, mintha Hitlert idéztem volna, minthogy sokan vádolták azzal Nietzschét, hogy inspirálta Hitlert.

Akkoriban már világossá vált, hogy az Akadémiából semmi jó nem sülhet ki: hogyan tudták volna a kortárs művészetet megtanítani? De nem voltunk jártasak a középkorban vagy a reneszánszban sem. Egy paradoxon volt: megtanítottak impresszionista vagy expresszionista vagy kubista vagy absztrakt stílusban festeni, vagyis úgy, mint azok, akik azért lettek híresek, mert nem tudtak klasszikus stílusban festeni. Mintha egy íróiskolában a Marinetti-féle szabadvers megalkotását akarták volna megtanítani.

Most, hogy Max Fontana, a világ legnagyobb művésze vagyok, könnyű viccelődni rajta, de akkoriban kezdett tarthatatlanná válni a helyzet, talán igaza volt anyámnak rólam és Nietzschéről, gondoltam, és nem sokkal ezután elkezdett foglalkoztatni az öngyilkosság gondolata. Senkit sem hatott volna meg különösebben az öngyilkosságom, csak hogy értsük egymást, de legalább bánthattam volna vele anyámat, ami elég kicsinyes indíték, de akkor még nem voltam szerelmes Selvaggiába és Adelébe sem, különben miattuk öltem volna meg magam, mint Werther, mint Ortis – nincs jobb motiváció annál, mintha a művészetért ölöd meg magad. Mindenesetre jobb, mint Luigi Tenco húzása, aki Sanremo miatt végzett magával.

Ugyanakkor, bukás a bukásban, kezdtem azt gondolni – bár elutasítom a generációk retorikáját –, hogy elhibázott nemzedékbe születtem: már iskolás koromban is, amikor a legcsinosabb lányok az osztályban mindig a nagyobb fiúkkal jártak. Mire végre én is nagyobb lettem, és azt hittem, megkaphatom az alsóbb osztályok legcsinosabb lányait, ők elkezdtek a velük egyidősekkel járni, mert az idősebb fiúk kimentek a divatból, én pedig túl idős voltam.

Ami azt illeti, művészetem meghatározó infantilis mozgatórugója, hogy egy nap majd nagy művész leszek, és minden lány a lábam előtt fog heverni, kezdett egyenlővé válni a kudarc gondolatával, a pechhel, és semmi több. Említést sem érdemelt, hogy Leopardi azért lett Leopardi, hogy megkapja Silviát, vagy Dante, hogy megkapja Beatricét, vagy Petrarca Laurát, mert ők legalább megírták a Zibaldonét, az Isteni színjátékot, az Énekeskönyvet, és én nem alkottam semmi jelentőset, ők meg különben sem voltak csajozósak, sőt. Én azt szedtem fel, aki kéznél volt, gyakran még csak nem is tetszett, miközben akik tetszettek volna, elkerültek. A pechesség tehát nem a pina nélküliséget jelenti, azt jelenti, hogy olyan pina nélkül vagy, amilyet valójában akarsz, mert akármilyet mindig találsz.

Mindenesetre egyszer csak kezdtem azt hinni, hogy sosem lesz belőlem nagy művész. Azt sem tehettem meg, mint Hitler, hogy ráfanyalodjak, és nagy diktátor legyen belőlem, bizonyos alkalmak csak egyszer adódnak: manapság az ötlet, hogy beüljünk egy sörözőbe, és Putschot csináljunk, igazán agyrémnek tűnik, ráadásul Hitler a maga korában megtalálta a helyét, ahogyan Thelma & Louise-ból is egyszer csak gyilkos lett, mert Hitler művész akart lenni.

Sőt, jut eszembe, mindig érdekelt, hogy Hitler az Anschluss után miért nem jelentkezett a docensnél, aki bátorkodott eltanácsolni őt a Szépművészeti Akadémiáról. Én megtettem volna. Én Hitler helyében náci harckocsikkal kerítettem volna körbe a Szépművészeti Akadémiát, és odamentem volna ahhoz az átkozott pöcshöz, és ha zsidó, ha nem, a pofájába vágtam volna: „na, akkor most nagy művész vagyok vagy sem?” Diplomát állíttattam volna ki vele, aztán koncentrációs táborba küldöm, és elégettetem. Nem találok kivetnivalót ebben a gondolatmenetben, mert benne van a dolgok logikájában: te eltanácsolsz, jogod van hozzá, de ha Hitler leszek, megbosszulom. Az embereknek jól meg kellene gondolniuk, mielőtt elutasítanak valakit, mert sosem lehet tudni: előfordulhat, hogy Hitler lesz belőle, aztán megnézhetik magukat.

De én nem voltam Hitler, és sosem váltam volna Hitlerré, s minden művészi ötletemet, ami eszembe jutott, és amivel Leo Masihoz rohantam, ő rögtön szétszedett: műveim vagy giccsesek, vagy outok voltak, vagy valaki más már megcsinálta őket, és nem csak egyvalaki, viszont én mindig az után jöttem, akinek még nem kellett korholnia magát, amiért nem csinálta meg korábban. Leo Masi anyám családjának barátja volt, és az, hogy elfogadtam anyám segítségét, csapda volt: talán azzal bízták meg, hogy bármihez fogok, ő letörje a lelkesedésemet.

Emlékszem a napra, amikor Leo Masi megmutatta egyik tamponos művemet egy fontos baloldali kritikusnak, akiről később megtudtam, hogy a híres baloldali kritikus, Angelo Schopf az, és aki semmit nem reagált rá, vagyis majdnem semmit, csak megvonta a vállát és kibökte: „Nemdebár?”, mint egy tizenkilencedik századi szépfiú, vagy mint Carmelo Bene, tenyérbe mászón. Mintha ez nem lett volna elég, anyám rávette Leo Masit, hogy elintézzen egy találkozót Schopffal, és én azt gondoltam azért, hogy tanácsokkal lásson el, bár éreztem, hogy kelepce.

Schopf háziköntösben fogadott az ő baloldali művészetkritikus lakásában, ami tele volt híres művészek műveivel. Úgy tűnt, mintha mindegyiket ismerném, de ott hirtelen egyikük neve sem ugrott be. Ez igen zavarba ejtő annak, aki egy műalkotásokkal teli lakásba lép, és magán érzi a tulajdonos figyelő tekintetét, aki bár nem mutatja, gratulációt vár ezért vagy azért a műért. Fogyatékosnak érzed magad. Rémlik, hogy mindegyiket láttad már a művészettörténeti könyvekben, de egyetlen szaros név sem jut eszedbe, semmi, mekkora gáz. Gondolnom kellett volna erre, mielőtt elmegyek Schopfhoz, át kellett volna lapoznom legalább Argan művészettörténeti kézikönyvét. Legalább az ábrákat átfuthattam volna.

Így tehát benyögtem pár félszeg „wow, ez fantasztikus!”-t, mire Schopf, az a szemét csak hallgatott, várva, hogy kimondjak egy nevet. Csak később jutottak eszembe a nevek, mivel rákerestem a Google-ban: volt egy Anselm Kiefer-szobra, ami egy szögesdróttal körbetekert fejű nőt ábrázol, egy Castellani, néhány Capogrossi, sőt egy Rauschenberg és egy Jasper Johns is. Az egyetlen, ami eszembe jutott, egy Lucio Fontana volt, de szerencsére csöndben maradtam, és jól is tettem, biztos azt gondolta volna, hogy azt még a hülye is ismeri. Miközben én, barom, összetévesztettem egy falhoz támasztott hokedlit, amin két festékes doboz volt, egy Daniel Spoerrivel, annyira biztos voltam benne, és nem bírtam visszafogni magam, mire Schopf elégedetten ennyit szólt:

– Azokat a szobafestő hagyta itt.

Leültetett magával szemben egy székre, ami azonban négy méter távolságra volt, és alacsonyabban, mint Fantozzi puffjai, hogy éreztesse a köztünk lévő áthidalhatatlan szakadékot: ő a befutott kritikus, én a senki, a zöldfülű, aki tele van ártatlan illúziókkal. Én nem szólaltam meg, vigyorogtam, mint valami kretén. Ő semmilyen tanácsot nem adott, sorjában kapta a telefonhívásokat, és a szünetekben azt magyarázta, éppen kivel beszélt, kioktató és lekezelő hangnemben, mintha egy gyereknek magyarázná, vagy az ázsiai szolgájának: a híres művészeti katalógus-kiadó, a híres galériatulajdonos, a híres művész. Maurizio Cattelan is felhívta, és ő így üdvözölte:

– Ah, drága Maurizio, hogy vagy? – Cattelan valószínűleg azt kérdezte, mit csinál éppen, mire Schopf azt felelte: – Semmi fontosat, hamarosan indulok a Marotta-emlékkiállítás megnyitójára. – És a „semmi fontos” én voltam.

Eközben nézelődtem, próbáltam leplezni zavaromat, a vágyat, hogy felálljak, és elmenjek, a vágyat, hogy felálljak, és széttörjek egy szobrot a fején, de valójában azon görcsöltem, hogy legalább annak a szobornak jusson eszembe a neve, amelyiket szét akarom törni a fején, egy kerék három rozsdás vasalóval, de minél jobban törtem a fejem, annál kevésbé jutott az eszembe valami. Volt még ott két fehér kép is, biztosan a hatvanas évek monokróm időszakából, de kié lehettek? Castellani? Festa? Passz. Az a probléma a kontextussal, amiben a kortárs műveket találod, mint a múzeummal vagy egy Schopfhoz hasonló kritikus lakásával, hogy bármi lehet műalkotás: azt hiszed, szemetesvödör, és egy Armanba dobod a rágódat, azt hiszed, egy Twombly, közben csak az unoka firkálmánya. Azt hiszed, egy Spoerri, közben csak a szobafestő dobozai.

Schopf végül így köszönt el tőlem:

– Megértetted, fiacskám, hogy jobb nem erőltetni?!

Erre azt válaszoltam:

– Köszönöm, signor Schopf.

Mennyire megbántam ezt a gyáva választ, és mennyit gyötrődtem heteken át azon, hogy miért nem mondtam legalább annyit belépéskor: „nahát, milyen csodás ez a Kiefer!” És főleg amiért búcsúzás előtt nem sokkal összekevertem a falra akasztott égősort egy Frischsel, aki kizárólag falra függesztett égősorokat készít. Tényleg Frischnek tűnt, azért mondtam rögtön a spoerris baklövésem után, mert biztos voltam benne, hogy az: „fú, egy Frisch!”, és eközben valami azt súgta: „nézd már, te barom, az csak egy halom elektromos vezeték, amit odadobtak” – a szobafestőn kívül valószínűleg egy villanyszerelő is járt ott.

Nem ment jobban a jobboldali kritikussal sem, akiről később megtudtam, hogy a híres jobboldali kritikus Beatrice, és akitől szintén találkozót kaptam. Azt mondtam magamban: ha a balosok szemetek, a jobbosok talán kedvesek. Nem a lakására hívott, hanem a Rosati kávézóba a piazza del Popolón, így nem kellett erőlködnöm, hogy bármit felismerjek. Végig kellett hallgatnom egy erkölcsi prédikációt az értékek elkorcsosulásáról, miközben egyfolytában „fiatalembernek” nevezett anyáskodón ő is. Úgy emlékszem a visszataszító arcára, mintha tegnap lett volna; ha akkor a kezem ügyében van Man Ray egyik farka, talán addig ütöm vele a fejét, míg pépes nem lesz, és nem akaratlanul, mint ahogy Michelle-lel történt abban a szörnyű balesetben.

A két elutasítás híre természetesen megérkezett anyámhoz, aki megjegyezte:

– Látod? Schopf és Beatrice is azt mondta, hogy ezek a te elképzeléseid baromságok, ahogy én gondoltam. A lehetőséged megvolt, szóval kapd össze magad, és menj dolgozni.

A Schopfot és a Beatricét úgy mondta, mintha autentikus személyek lennének neki – neki, aki semmit sem tudott a művészetről. Halálosan összevesztünk, én azt ordítottam, hogy ha a kritikusokon múlik, nem lettek volna sem az impresszionisták, sem az expresszionisták, sem Van Gogh, sem Nietzsche. Nietzschének semmi köze nem volt hozzá, csak úgy bedobtam a hatás kedvéért.

Meggyőztem magam, hogy Schopf és Beatrice cinkostársak egy összeesküvésben, amit anyám tervelt ki, aki beszélt Masival, aki meg beszélt a két kritikussal, hogy elvegyék a kedvem.

Mindenesetre attól a naptól fogva még inkább megmakacsoltam magam, és mindent elkövettem, hogy kitörjek, de nem volt mit tenni, nem könnyű betörni egy olyan világba, ahol már mindenki mindent elért. Próbálkoztam a bűn ideologikus szimbólumaival, de amint láthatóvá váltak a vásznon, majdnem feketén a feketén, kiderült, hogy Franco Angeli már megcsinálta harminc évvel ezelőtt. Próbálkoztam azzal, hogy vécécsészébe teszek egy csokor vörös rózsát, de Duchamp már egy évszázaddal ezelőtt, 1917-ben kiállította az ominózus bidét. Jól tudtam, hogy már megcsinálták ezeket, ennek ellenére megpróbáltam, remélve, hogy a többiek már elfelejtették.

És ott van Duchamp logikai csapdája is, mely szerint minden művész által választott tárgy műalkotássá válik – oké, eddig rendben, akkor ezt bárki megtehetné, mégis kizárólag művész teheti, de hogy lesz valakiből művész? Hogyan lehet szert tenni erre a mágikus vonásra, amit a művészek társadalma azonnal felismer? Biztosan nem úgy, hogy tárgyakat választasz, mert ahhoz már művésznek kell lenned, de nem lehetsz művész úgy, hogy ne érintettél volna meg legalább egy tárgyat, amit műalkotásként ismernének el: ez a saját farkába harapó ready-made.

Maga Duchamp a ready-made koncepciót tovább csiszolva odáig ment, hogy eltörölte az előfeltevést, vagyis az aláírást: a művésznek elég rámutatnia egy tárgyra, és az a tárgy műalkotássá válik. Egy nap rámutatott az Empire State Buildingre, és az Empire State Buildingből Duchamp ready-made-je lett. Kösz a semmit, Marcel Duchamp, az én problémám az, ami előtte van: hogyan lesz valakiből Marcel Duchamp? Ha valaki a piazza Veneziára megy, és a II. Viktor Emánuel-emlékműre mutat, még csak arra sem szánnak időt, hogy lehülyézzék, le se szarja senki, és igazuk van, mert ő egy senki.

Aztán egyszer javasoltam a fehér vásznakat, amiken nincs semmi, és Leo Masi akkor is az arcomba röhögött: Kazimir Malevics már megcsinálta a fehér alapon fehér négyzetet, és köszi, én is tudtam, hogy már megcsinálta Malevics. De én felkészültem, és váratlanul visszavágtam, hogy az enyémen semmilyen fehér négyzet nincs fehér alapon, az enyém fehér a fehéren, a semmi a semmin, az más, nincs köze a szuprematizmushoz, az új tárgyiassághoz és más orosz elméletekhez. Az enyém legfeljebb olyan tárgyiasság volt, ami nélkülözte az alanyiságot, amit sutba vágtam, anélkül hogy tudtam volna, mit jelent ez. Leo Masi azt felelte, ezt már meghaladta a Nouveaux Réalistes, a New Dada, majd előhozakodott Yves Klein kékjével, mire én felcsattantam, hogy jön ez ide, az kék volt, az enyém fehér, és improvizáltam egy koncepciót a megjelenítés lehetetlenségéről, amiben Klein kékje nem festett valami jól. Leo Masi még törvénytelenebbül kezdett röhögni, mondván, hogy ezt már lejátszották a Római Iskola tagjai a monokróm korszakban, a hatvanas években, Fabio Mauritól kezdve Francesco Lo Savióig, viszont az igazat megvallva egyáltalán nem emlékeztem erre a Római Iskolára. Ha ez nekem nem elég, tette hozzá, ott volt a Milánói Iskola és Piero Manzoni Achromese, és sorolta tovább. Nem javasoltam neki a fehér vásznak vagdosását, a hülye is tudja, hogy Lucio Fontana már megcsinálta, akinek én már akkor a névrokona voltam, amikor ő még nem volt az enyém, viszont úgy feldühített, hogy megfenyegettem, levizelem neki Pollockot. Én ezt a Pollockra pisálós dolgot csak úgy mondtam, de ő azt válaszolta, hogy a pisálást mint az absztrakt expresszionizmus paródiáját már megcsinálta Andy Warhol.

– Warhol képekre vizelt? – kérdeztem.

– Hát ja – felelte Leo Masi. Most mondd meg, még a képek lepisálására is gondoltak már.

– És szart már valaki képekre? – kérdeztem Leót, mire Leo nagyon csúnyán nézett rám, és azt mondta:

– Menj a fenébe.

Amit egyébként most, hogy belegondolok, még most sem értek: a képre pisálás rendben van, de a leszarása nincs?

Emlékszem, egy nap, egy, a művészetről folytatott ilyen demoralizáló vita után elindultam Masi galériájából, és sértettségemben leszakítottam egy Mario Merz-kiállítás plakátját. Sosem értettem Merzet, a fából és üvegből készült igluit azokkal az érthetetlen neonfeliratokkal és Fibonacci-számokkal, a fenébe is, és Masi azt mondta:

– Már ezt is megcsinálták.

Erre megfordultam:

– Mégis mit?

Mire ő:

– A letépkedett plakátokat, Mimmo Rotella ötven évvel ezelőtt megtette.

Igazán letört voltam, mert miután összegyűjtöttem huszonnyolc lyukat a vízben, Leo Masi visszautasította az egyetlen művet, amiről azt hittem, van benne némi eredetiség: huszonnyolc mosdótál, ami huszonnyolc lyuk vízben, vagyis huszonnyolc mosdótál tele vízzel. Azt mondta, Pino Pascali harminckét négyzetméternyi tengerére emlékezteti. Utánanéztem ennek a Pascalinak, a neve nem volt új nekem, de abban a pillanatban kimentek a fejemből a művei, Pascali és köztem állt a tenger. Utánanéztem, elgondolkodtam rajta, és másnap azt feleltem Leo Masinak, hogy a méret- és formabeli különbség mögötti azonosságtól eltekintve semmi közös nincs az én 28 lyuk a vízben című művemben és Pascali harminckét négyzetméter tengerében: az én lavórjaimban ott lappang a hiábavalóság ideája, Pascali derékszögű tálkáiban csak tengervíz van: puszta tautológia. Azt válaszolta, hogy ebben az esetben az én 28 lyuk a vízben című művem emlékeztet Joseph Kosuth öt olvadó jégkockájára. Ezúttal én kezdtem nevetni, és visszautasítottam: Kosuth kockái valóban lehetségesek voltak, az én lyukaim a vízben nem, nem lehet lyukat csinálni a vízbe, épp ebben van a játék, a paradoxon, a gyönyörűség, nem? Erre Leo Masi azt mondta, hogy ha ez volt a koncepció, akkor csak egyszerű másolása volt Gino De Dominicis kísérletének, hogy követ dobva az állóvízbe a hullámok körök helyett négyzeteket írnak le. Nos, akkor ezt hallgasd meg, mondtam neki, menjetek mindannyian a picsába.

Az igazság valójában más volt: amint művésszé válsz, bármilyen koppintás idézetnek számít, előtte viszont csak egy vesztes másoló vagy, aki nem tudja, mit csinál. Piero Manzoninak is a szemébe vághatták volna: „Na mi van, Duchamp hozza a budit, te meg hozzá dobozban a szart? Mekkora egy barom vagy, Piero, menj, és tényleg szarj egyet.” De Manzoni akkor már művész lett, így elég volt annyit mondania, hogy New Dadás, és máris megmentette a művészi bőrét és szarát. Ezért tehát az életrajzokra koncentráltam, tanulmányoztam a művészek életét, hogy megértsem, mikor történik meg a nagy áttörés, mikor lesz az átlagemberből művész, de akárhogy csűrtem-csavartam, mindig a generációs problémához jutottam vissza: jó pillanatban kell jó helyen lenni. Helyezd Lucio Fontanát a tizenkilencedik századba, és csak egy kretén lesz, aki vásznakat szabdal, tedd Van Goghot a tizennyolcadik századba, és Winckelmann azt mondta volna neki: „te paralízises barom, hogy a tökömbe festesz?”

Egy szó, mint száz, úgy döntöttem, hogy véget vetek mindennek, mert belefáradtam, még ha az, hogy leugrom az Eiffel-toronyból, szintén nem volt túl eredeti ötlet – oly sokan vetették már le magukat onnan mindenféle elbátortalanító nyom nélkül; már csak az hiányzik, hogy ugródeszkát tegyenek oda.

Szép helyről akartam a semmibe vetni magam, ahonnan szép a kilátás, a szemnek is meg kell adni, ami a magáé. Legalább abban az öt másodpercben azt érezheted, hogy az Eiffel-toronyból repülsz, és nem a Tor Bella Monaca negyed egyik házáról. Nem volt könnyű egy szép, de nem elcsépelt helyet találni, ahonnan leugorhatok; minden öngyilkossági ötletemre, ami eszembe jutott, már több száz más öngyilkos is gondolt előtte: még öngyilkosnak lenni sem könnyű.

A Golden Gate-et rögtön elvetettem, mert onnan már ezerháromszázan ugrottak a mélybe, átlagosan minden második héten egy ember. Elvetettem az Empire State Buildinget a harminc sikeres öngyilkosságával, anélkül hogy beleszámoltam volna King Kongot, bár a szó szoros értelmében az nem is igazán öngyilkosság, hogy a Niagara-vízesésről ne is beszéljünk, amiről azt olvastam, hogy oda mennek meghalni a boldog párok, akik boldogtalanná váltak, de még szerelmesek. Az Ikertornyok gondolata fel sem merült, romba döntötte őket Oszáma bin Láden, mielőtt én leugorhattam volna onnan. Kár, pedig az egyik torony tökéletes lett volna.

Így viszont legalább én lettem volna az első, aki az Eiffel-toronyról veti le magát azután, hogy felszerelték a biztonsági hálót, a francia közigazgatás büszkeségét; egy tervet is kidolgoztam: felmásztam volna az első függőleges hálón drótvágó ollóval együtt arra az esetre, ha átjárót kellene nyitnom magamnak, onnan leugrottam volna a második hálóra, onnan meg másodszor is leugrottam volna – végérvényesen. Remélve, hogy nem szarom össze magam az első és a második háló között, mert ha ott kell összeszedni félúton, az nagyon megalázó lett volna.

Nem tagadom, volt bennem félsz, hogy a csődtömeg voltom miatt végül az öngyilkossági tervem is csődöt mond: az totális csőd lett volna. A sikertelen öngyilkossági kísérlet helyrehozhatatlan baklövés, mert miután bebizonyosodott, hogy még arra sem vagy képes, akkor mit csinálsz? Újra megpróbálod? Ha összejön, miután becsődöltél az elsővel, azt fogják mondani, hogy a második csak tévedésből sikerült, mert még a képtelenséged is csődöt mondott. Nem számoltam a búcsúlevél problémájával: hátra kellett volna hagynom valami írást, de semmi nem jutott az eszembe. Persze nem hagytam volna hátra olyat, mint amilyet Luigi Tenco, mégis ki lenne képes megölni magát Sanremo miatt, csak egy debil, de ő olasz volt, és az olasz öngyilkosok egy kicsit mindig debilek.

Így amikor lehúztam a nadrágomat, és Courbet pinájára élveztem, pontosan Courbet pinájának közepére, olyannyira magamon és a farkamon kívül voltam, hogy sikerült kifordulnom önmagamból és rekordidő alatt elélveznem: ahogyan az ezt követő elbeszélésekből megtudtam, attól a pillanattól kezdve, hogy nyilvános helyen elővettem a nemi szervemet, egészen a letartóztatásomig, kevesebb mint két perc telt el, hihetetlen, ez már önmagában művészeti alkotás, de legalábbis Guinness-könyvbe való olyasvalakitől, aki nem szenvedheti a korai ejakulációt.

Két rendőr tartóztatott le fegyvert fogva rám, mint egy filmjelenetben. Szembenézni egy pisztoly csövével félelmetes, ugyanakkor izgalmas is, veszélyben érzed magad. Rögtön megadtam magam, bár ha most belegondolok, megragadhattam volna az alkalmat, hogy lelövessem magam – nem hiszem, hogy lett volna előttem bárki, akit Courbet pinájával szemben letolt nadrággal öltek volna meg rendőrök, de mi van, ha rosszul céloznak, ha combcsonton lőnek, ha lebénulok, és kerekes székbe kerülök?

Nevetnem kell, ha most felidézem, amikor az egyik rendőr utasított, hogy tegyem vissza. Franciául mondták. Én meg is feledkeztem arról, hogy kint van, és odanéztem: még ott volt ágaskodva és duzzadtan, a helyzet ellenére vagy talán éppen a helyzet miatt. Leengedtem a kezem, hogy visszategyem, de a másik rendőr rám szólt, hogy emeljem fel, továbbra is franciául, ezt kétszer-háromszor eljátszottuk, miközben az ondóm nyugodt magabiztossággal csorgott végig Courbet szőrös pináján, és akkor azt mondtam a csúnya teremőr kisasszony felé fordulva:

– Esetleg áttehetnék belé, nem? És akkor legalább megtudná, milyen!

Hagytam, hogy bevigyenek a kapitányságra, a Préfecture de Police-ra, nem tanúsítottam ellenállást, sőt reménykedtem, hogy hátralévő napjaimra lesittelnek, de csak éjszakára tartottak bent, és persze nem vártam lelkesedést Leo Masi részéről sem. Másnap már reggel hétkor hívott és „abszolút zseninek” nevezett, amit hitetlenkedve fogadtam, mert akkor még nem tudtam, hogy a világ összes újságjában rólam írnak, az ondómról készült fotó pedig egyenesen egy olyan komoly orgánum címlapján jelent meg, mint amilyen a Le Monde. Olaszországban is én szerepeltem minden címlapon: Max Fontana, a művész Courbet képére élvezett. Egyik pillanatról a másikra mindenki számára művész voltam.

Két hét sem telt el, és Leo Masi közölte a Bocs drágám, megvannak a magam dolgai – 15 kiló Tampax 100 liter menstruációs vérbe mártva című konceptuális művem Christie’s által megadott kikiáltási árát, amit egészen addig a galéria pincéjében felejtettek, és abból állt, hogy tizenöt kiló igazi tampon száz liter menstruációs váladékban ázott. Azt mondta:

– Megvásárolt a Guggenheim, kölyök, itt a fordulópont. – Elképzelésem szerint ahhoz, hogy valaki közelről megnézhesse az alkotást, le kellett vennie a cipőjét, és a galéria közepéig sétálnia, de a padló szögekkel volt teleszórva. Emiatt senki nem merészkedett a közelébe, éppúgy, ahogy senkinek nem kellene olyan nő közelébe mennie, aki azt mondja, hogy megvannak a maga dolgai, ha megjött, maradj magadnak, én nem lyukasztom ki a talpam, ez volt a koncepció. Elementáris, de hatásos.

Szóval, röviden összefoglalva akkor köszöntött be a nagy siker, amikor ott voltam, hogy feladom, és leugrom az Eiffel-toronyból, s bár mindenki azt hitte, érzéketlen vagyok, az első gondolatom az volt, hogy elmegyek a szüleimhez, és nekik ajándékozom a kétezer eurós csekket, amit a Christie’stől kaptam a tamponokért.

Apám először nem vette jó néven, nem értette, hirtelen mi lett belőlem, és amikor a botrány másnapján felhívtam azzal: „hallottad, apa?”, ő csak annyit reagált, hogy „ja”, mintha azt mondta volna: „Édes fiam, mi a faszt csináltál? Egy Courbet-ra élveztél? Megőrültél?” De a történelmet, mint tudjuk, a győztesek írják, és én győztes voltam, attól a pillanattól fogva művész. És a válasz, amit Marcel Duchamp sosem adott meg senkinek arra kérdésre, miként lesz valakiből művész, ez: jó helyen kell jó pillanatban lenni. Később minden nagyon egyszerűnek tűnik, utána mindenki azt mondja: „á, én is meg tudnám tenni”. Persze, ti is meg tudnátok csinálni Fontana szétszabdalt vásznait, ti is ki tudnátok állítani egy budit, ti is bele tudnátok nyomni egy dobozba a szarotokat, de csak idióták gondolnak erre később, előtte kellett volna gondolni rá, és nem csak előbb rágondolni. Gondolnotok kellett volna rá, és megcsinálni a ti vágásaitokat, kiállítani a ti buditokat, beleszarni a ti dobozotokba – a megfelelő helyen a megfelelő időben. Az én sikerem titka tehát nem annyira a Courbet-ra élvezés volt, mint inkább az ottlétem abban a különleges történelmi pillanatban, ami életre hívta a művészi gesztust. Mint Hitler esetében: abban a különleges történelmi pillanatban csinál egy Putschot egy sörözőben, aztán a Harmadik Birodalom élén találod magad. Tulajdonképpen mindegyikőtök megtalálhatja a maga Courbet-ját, viszont a megfelelő helyen kell lennetek a megfelelő időben, s ez a jelentése a Jó helyen rosszkor és jó helyen jókor című művemnek, ami egy pár használt Nike Shox cipő; ezt viseltem szerencsére azon a napon, amikor a Courbet-ra élveztem, ugyanakkor ezt viseltem számtalan megfelelő helyen, de téves pillanatban. Erre utal egy másik alkotásom, a Hordozható megfelelő helyen a megfelelő időben is, ami egy kis kempingszékből és egy doboz cigarettából áll, amiket az ember magával vihet akkor, amikor meg kell történnie vele, hogy jó helyen van, jó pillanatban: ha megtörténik, csak szétnyitja a kis széket, és le tud rá ülni. Én például ha felismerem, hogy a megfelelő helyen vagyok a megfelelő pillanatban akkor, amikor a Courbet-ra élvezek, jobban örültem volna, és nem aggódom annyira azon, hogy mi történhet velem. Szétnyitottam volna a kis székemet, és teljes lelki nyugalommal elszívok egy cigarettát pontosan ott, és élvezem a pillanatot a megfelelő helyen a megfelelő időben. Előtte azonban sosem lehet tudni – Duchamp nem tudta, hogy a vécéje a világ leghíresebb ready-made-je lesz, és nem tudta Lucio Fontana sem, hogy szétvágott vásznai a világ leghíresebb szétvágott vásznai lesznek, de még Hitler sem tudta, hogy azzal a Putschcsal a sörözőben hamarosan a világ leghíresebb diktátorává válik.

Amikor apámban tudatosult a sikerem és a pénz, amit szereztem, el kellett gondolkodnia azon, hogy talán nekem volt igazam, és egy Courbet-ra élvezni nem lehet olyan nagy vétek, és hogy valóban nagy művésznek kell lennem. Legalábbis benne így tudatosult, jóllehet már kezdett öregedni, és én ezt nehezen viseltem.

Igen aggasztó látni, hogy a saját szüleink is megöregszenek, és tudni, hogy semmit sem tehetünk ellene. Úgy peregnek le az évek a szemünk előtt, mint ahogy a hús jön ki gilisztaként a darálóból, és egyszer csak a szemünk elé tárul a kép: egy nap öregnek látjuk őket. A szülők – legalábbis akinek olyan szerető szülei voltak, mint nekem – gyerekként bánnak velünk, ők az egyetlen illúziónk, hogy még gyereknek érezzük magunkat, és nem kellene soha megöregedniük, hiszen az öregség félelmetes: egy természetes koncentrációs táborba születünk.

Nagyon megviselt ezért, hogy láttam Sandra Mondaini bohócarcát Raimondo temetésén a fájdalomtól és öregségtől eltorzulva, az öregségtől, amit maszkíroznak és hétköznapi vidámsággá alakítanak a Casa Vianellóban; mindketten közel álltak hozzám, akár a szüleim, és most vége, méghozzá a lehető legrosszabb módon. Szegény Sandra a világos lencséjű, nagy szemüvegével, ami már nem volt sötétített üvegű, mint amilyet mindig hordott; fél szemén hatalmas ragtapasz, és nagyon-nagyon picinek tűnt, töpörödöttnek a kerekes székben, fáradtnak és reményvesztettnek, egyszóval még mindig elfog a sírhatnék, ha a derűre gondolok, amivel a Casa Vianello töltött el, felidézem a képeit és azt, hogy előbb-utóbb minden átalakul fájdalommá és borzalommá és pusztulássá. Ez a reflexió inspirálta – négy évvel a Courbet-ra élvezés után, de még a Time „év embere” címlapja előtt, ugyanakkor továbbra is sok címlapon szereplés közben – a Casa Vianello – Pusztulás 2 című művemet, Sandra Mondaini fokonként ábrázolt szilikon-reprodukcióját, kerekesszékben és teljesen meztelenül, az öreg testét, a Munch Sikolyához hasonló, gyötrelemtől deformált arcát és a temetésen felvett hangját, amint fájdalmas kiáltással szakadatlanul ismétli: „Raimondo nincs többé!”, a háttérben pedig négy felfújható Airscreen képernyőből álló installáció jeleneteket vetít a Casa Vianellóból, az elveszett paradicsomból, az elérhetetlen boldogságból.

Én, amint gazdag lettem – mielőtt magamra gondoltam volna, és a bombajó csajokra, akiket most már könnyűszerrel megszerezhettem –, a hirtelen jött siker lelkesültségétől elragadtatva, ami visszaadta a fiatalságomat, és a szüleim öregsége felett érzett aggodalom miatt, hogy ellensúlyozzam az eltelt életet, utazgatásra buzdítottam őket, amiről mindig is álmodtak.

Mondtam nekik, hogy szórakozzanak és élvezzék ki utolsó éveiket; mindezt mély búskomorsággal és mély szomorúsággal mondtam, arra gondolva, hogy valóban utolsó életéveiket élik, aztán meghalnak: szüleim halottak lesznek, mint mindenki más, először az egyik, aztán a másik, és apám egyedül marad az anyámmal töltött élet után vagy anyám marad egyedül az apámmal töltött élet után, és örökre halottak lesznek, és én többé sosem látom viszont őket.

Anyám fejében például azok az átkozott szigetek jártak: Maldív, Bahamák, Hawaii, Seychelles, és én azt szerettem volna, ha elmegy azokra az átkozott szigetekre, ahova vágyakozik, és főleg azt szerettem volna, ha látja és elismeri a sikeremet.

Apám viszont büszke volt a sikeremre, ragyogott a szeme, imádta mondogatni, hogy az én pénzem az én pénzem, én kerestem meg, a barátnőknek és az embereknek azt mondta, hogy engem soha senki nem protezsált, hogy keményen megdolgoztam érte, hogy egyedül értem el, holott legyünk őszinték: milyen kemény munkáról van szó?

Ha nem úgy sült volna el, ha azon a napon nem lettem volna annyira eszement, hogy a Courbet-ra élvezzek, lehet, hogy eladóként végzem a H&M-ben, ahol egy barátom végezte, aki nagy rendező szeretett volna lenni, viszont legfeljebb a szeretőinek forgat rövid pornófilmeket az iPhone-jával, és néhanapján eladja nekem, és én inkább feltöltöm őket a Youpornra, mintsem felizguljak rajtuk, de még nem vette észre. Másrészt azt sem hiszem, hogy a másik sikeres Fontana, Lucio, folytatta volna a vászonvagdosásait, ha soha senki nem veszi meg őket, majd’ hülye lett volna. Van különbség képzőművészet és irodalom között is: Kafka akár meg is halhat kiadatlanul, és debütálhat posztumuszként, egész életében írhatja a regényeket; aki vásznakat szabdal, és le sem szarják, annak abba kell hagynia. Tanulság: a kortárs művésznek a lehető leghamarabb leszartnak kell lennie, és akkor adja fel; ha nem teszi, idióta. Ugyanez Hitlernél: nem csinálhatott kocsmai Putschokat egy életen keresztül. Az első kudarcba fulladt Putsch után és a második kudarcba fulladt Putsch után egy lett volna a sok részeges közül, aki kocsmákban szónokol, és akkor viszlát, Hitler.

Anyám sajnos nem adott nekem időben elégtételt azzal, hogy teljes mértékben elismeri a sikerességemet, mert agya pár rövid hónap alatt egy szigetté alakult, amit úgy hívnak, Alzheimer, ahol többé senki sem érhette el, és én hirtelen abban a helyzetben találtam magam, hogy mamának hívok egy asszonyt, aki gyakran elfelejti a nevemet, vagy összekever a postással vagy valamelyik barátnőjének a fiával, vagy elszökik otthonról, hogy a rendőrségre szaladjon feljelenteni az apámat emberrablásért. Anyámban, mielőtt eltüntette az Alzheimer, volt valami különös szomorúság, ami bosszantott: a szomorúság, hogy már nem fiatal. Minden pillanatban rám nehezedett, meghallott egy Mina-számot, elszomorodott, és ezt mondta: „úgy emlékszem rá, mintha tegnap lett volna”. Mintha az öregsége az én hibám lenne. Egy másik tipikus frázis – „az a sok áldozat, amit érted hoztam” – a fejembe kergette a vért.

Meg aztán, ahogy mondani szokás, a sors iróniája: anyám tüneteinek jelentkezése egybeesett a sikeremmel, az első párizsi telefonhívással, rögtön Leo Masi első lelkes telefonja után; beleborzongok, ha visszaemlékszem magamra, ahogy ismételgetem neki: „De hallasz? Érted vagy nem? Látod, hogy nekem volt igazam?”, miközben ő azt hajtogatja: „de ki beszél?”, és elérzékenyülök arra gondolva, hogy azt hittem, csak rossz a vonal. Miután magához tért, bár nem sokáig, nem igazán volt az az érzésem, hogy valóban felfogja, mi is történt. Az öntudata hol bekapcsolt, hol ki, és amikor kikapcsolt, semmire nem emlékezett abból, amikor be volt kapcsolva.

Hitlernek is fájdalmas lehetett, ha belegondolok, hogy nem mutathatta meg a mamájának, hogy sikerült Hitlerré válnia, mert Hitler mamája jó tíz évvel azelőtt meghalt, hogy Hitlerből világsztár lett. Ki tudja, milyen elégedettséget érzett volna Hitler mamája, és ki tudja, milyen elégedettséget érzett volna ő, ha megmutathatja neki, hogy Hitler lett belőle, majd az Anschlusst meg mindent. Elképzelem Hitler mamáját, amint a barátnőivel teázik: „Tudjátok, a fiam éppen hadat üzent az Egyesült Államoknak.” Wow.

Viszont az Alzheimer anyám bosszúja volt, hatásos jelenet, idegösszeomlásba torkollt antagonizmus: nem adta meg az elégtételt, hogy igazam volt, egyszersmind felülmúlta Nietzsche anyját, ő őrült meg helyettem, és otthagyott a maga helyén egy asszonyt, aki anyámhoz hasonló, de másik asszony, rosszabb egy idegennél, mert egy idegent meg lehet próbálni megismerni, miközben az én anyám minden alkalommal más és más idegen volt; idegen az előző nap idegenjéhez képest is, akivel nem lehetett barátságot kötni, és nem lehetett újra nevelni, újra formázni, újra megtanítani neki, hogy ő az én mamám.

Figyelmeztetlek benneteket: az egyetlen dolog, amit sosem fogok elmesélni az önéletrajzomban, az a gyermekkorom, de még a kamaszkoromat sem, és semmit, ami azelőtt történt, hogy a világ legnagyobb művésze lettem, mert senkit sem érdekel. Engem egyáltalán nem érdekel – el lehet képzelni, a többieket mennyire érdekelné.

Számomra a nagy emberek életrajza ott kezdődik, amikor már naggyá váltak, előtte normális emberek utólag újraértelmezett életrajza, és mindig nagyon unalmas. Amikor életrajzot olvasok, rögtön a lényeghez lapozok, rögtön ahhoz a pillanathoz, amikor a nagy ember naggyá vált, előtte untat, átugrom az oldalakat, és megnézem azt a pontot, ahol a nagyság kezdődött. Ha Hitler biográfiáját olvasom, csak hogy egy érdekes példát hozzak, az az időszak, mielőtt Hitlerré vált, unalmas. Leszámítva azt a részt, amikor elutasították az akadémiáról, de csak annak köszönhetően, hogy később Hitlerré vált, különben csak egy balszerencse lett volna a sok közül. Mint ahogy az is érdekes, amikor Einstein fizikatanára megbuktatja Einsteint – annak tükrében, hogy aztán Einsteinné vált.