Borítószöveg

„Egy házban természetesen remekül lehet dolgozni, ha az ember férfi. Egy férfi hazahozza a munkáját, otthon szabaddá teszik számára a megfelelő helyet: a ház újjászervezi önmagát körülötte. Mindenki elismeri, hogy az ő munkája létezik. Nem várják el tőle, hogy közben fölvegye a telefont, hogy megtalálja az elveszett dolgokat, hogy megnézze, miért sír a gyerek, vagy hogy megetesse a macskát. Magára zárhatja az ajtót. De képzeld csak el (mondtam neki), amint egy anya magára zárja az ajtót, és a gyerekei tudják, hogy ott van mögötte: már a puszta gondolat is fölháborítaná őket. Köztudott, hogy egy olyan nő, aki csak ül, és maga elé bámul egy olyan országban, amelybe a férje és a gyerekei nem bejáratosak, vét a természet ellen. Vagyis egy nő számára egy ház nem ugyanazt jelenti. Egy nő nem olyasvalaki, aki csak besétál a házba, használja, aztán újra kisétál. Egy nő maga a ház: nem választhatja el magát tőle.”

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Alice Munro: Dance of the Happy Shades

Vintage Books, London, 2000

A borítón Georges Rohner Jean Sebastien Bach I. című festményének részlete látható.

Copyright © Alice Munro, 1968

Hungarian translation © 2014 Rakovszky Zsuzsa

Magyar kiadás © 2015 Park Könyvkiadó, Budapest

A Park Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Borítóterv © Somogyi Péter

Borítófotó © CULTIRIS/Private Collection/Bridgeman Images; © HUNGART

Fordította: Rakovszky Zsuzsa

Második kiadás

ISBN 978-963-355-167-7

Felelős szerkesztő Tönkő Vera

Szerkesztette Greskovits Endre

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Kuha Zulejka (print) és Lovas Anna (e-könyv)

Tördelte Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Tartalom

A Walkerék embere

A hófehér házak

Emlékképek

Kösz a fuvart!

Az iroda

Gyors és hatékony kúra

Ideje a halálnak

A pillangó napja

Fiúk és lányok

Képeslap

Piros ruha – 1946

Vasárnap délután

Kirándulás a tengerpartra

Az utrechti béke

A boldog árnyak tánca

A Walkerék embere

Vacsora után apám néha azt mondja:

– Megyek, megnézem, ott van-e még a tó a helyén. Nem jössz?

Otthagyjuk anyámat, aki éppen az étkezőben varrogat a lámpa alatt, nekem varr új ruhát az iskolakezdésre. Egy régi kosztümjét meg egy régi, skót kockás gyapjúszövet ruháját fejtette szét, hogy azokból csináljon nekem valamit, és nagyon kellett ügyelnie rá, hogy hogyan vagdossa szét őket, és hogyan illeszti össze a darabokat, nekem meg ott kell állnom és forgolódnom a végeérhetetlen próbák alatt kimelegedve, gyapjútól viszkető bőrrel, hálátlanul. Az öcsémet otthon hagyjuk, mert ő már ágyban van, ágya ott áll az elülső veranda végében, abban a kis szúnyoghálóval védett előtérben, és az öcsém ilyenkor néha feltérdel az ágyban, nekiszorítja az arcát a szúnyoghálónak, és gyászos hangon azt kiabálja utánunk:

– Hozzatok egy jégkrémet!

Én meg azt felelem:

– Már rég aludni fogsz, mire visszajövünk!

És még csak hátra se nézek.

Aztán apámmal lassan végigsétálunk egy hosszú, eléggé lepusztult utcán, ahol a Silverwood jégkrémet reklámozó táblák állnak a járdán az apró, kivilágított boltok előtt. Ez még Tuppertown, egy régi, Huron-parti város, valaha kikötő volt, ide futottak be a gabonaszállító hajók. Az utcára itt-ott juharfák vetnek árnyékot, gyökerük megrepeszti és fölpúposítja a járdát, s bekúszik a kopár udvarokba is, mint valami krokodil. Az emberek kinn ülnek a házak előtt, a férfiak ingujjban vagy atlétatrikóban, a nők kötényben. Nincs köztük ismerősünk, de ha valakin látszik, hogy szívesen odaköszönne, és tenne valami olyanféle megjegyzést, hogy „kellemes esténk van!”, akkor apám is odabólint neki, és mond valami hasonlót. A gyerekek még javában kinn játszanak. Őket sem ismerem, mert anyám azt akarja, hogy mi ketten az öcsémmel csak maradjunk szépen a mi udvarunkban, mert állítólag az öcsém még túl kicsi ahhoz, hogy kimenjen játszani, nekem pedig őrá kell vigyáznom. De azért nem mondhatnám, hogy szomorú lennék, amikor látom, hogy ezek a gyerekek még most, késő este is kinn vannak és játszanak, mert a játékuk annyira kezdetleges és széteső. Ezek a gyerekek saját jószántukból húzódnak el a többiektől, kettesével vagy egymagukban kis szigeteket alkotnak a súlyos lombú fák alatt, és ugyanolyan, magányosan is űzhető játékokkal szórakoznak, mint én szoktam, kavicsokat szúrnak le a sárba, vagy bottal rajzolgatnak a porba.

Kiérünk a kertes házak közül, elmegyünk egy bedeszkázott ablakú gyárépület mellett, egy fatelep mellett, amelynek magas fakapuját már belakatolták éjszakára. Aztán a város lassan elmarad mögöttünk, fészerek és kisebbfajta roncstelepek követik egymást nyomorúságos zűrzavarban, a járda egyszer csak megszűnik, keskeny földúton haladunk, és amerre nézünk, mindenütt bojtorján, útilapu és szerény, névtelen gyomok. Belépünk egy üres telekre, azazhogy tulajdonképpen valamiféle parkba, mert innét eltakarították a szemetet, és még egy pad is áll itt, igaz, a háttámla egyik léce hiányzik, de azért le lehet ülni rá nézni a vizet. A víz általában szürke ilyenkor esténként, az ég kissé borús, nincs semmiféle látványos naplemente, a szemhatár homályba vész. A part felől halk, ütemes loccsanások hallatszanak, ahogy a hullám nekiverődik a köveknek. Távolabb, a városközpont felőli részen van egy szélesebb homoksáv meg egy csúszda, bóják bukdácsolnak az úszásra kijelölt vízterület körül, a parton a vízimentős ingatag trónusa emelkedik a magasba. És van ott egy hosszú, sötétzöld épület is, olyan, mint egy zárt veranda, ez a Pavilon, amely vasárnaponként mindig dugig van ünneplőbe öltözött farmerekkel és farmerfeleségekkel. A városnak ezt a részét jobban ismerjük még azokból az időkből, amikor Dungannonban laktunk, és nyaranta háromszor-négyszer lejöttünk a tóhoz. Ezt és a dokkot, ahová lejártunk, a kikötőben dagonyázó gabonaszállító hajókat nézegetni: ősöreg, rozsdás jószágok voltak, nem is értettük, hogy képesek egyáltalán túljutni a hullámtörőn, nemhogy Fort Williamig elvergődni.

Mindig téblábol néhány csavargó is a dokkban, és ezeken az estéken egyik-másik néha elkószál egészen a sorvadó strandig, aztán föl azon a kanyargós, meredek ösvényen, amelyet a fiúk tapostak ki, a kiszáradt bokrokba kapaszkodva, és megszólítják apámat, de hogy mit mondanak neki, azt nem értem, mert túlságosan félek tőlük. Apám ilyenkor azt feleli, ő maga sem áll valami jól.

– De sodrok magának egy cigarettát, ha gondolja…

Azzal gondosan belerázza a dohánylevelet a vékony cigarettapapírba, az összesodort papirost kicsit megnyalja, leragasztja, majd odanyújtja a csavargónak, aki elveszi, és elsétál. Aztán magának is sodor egyet, rágyújt, és elszívja.

Elmeséli, hogyan keletkeztek a Nagy-tavak. Ott, ahol most a Huron-tó van, mondja, szárazföld volt, tágas síkság. Aztán jött a jég, északról kúszott lefelé alattomosan, és mélyen belevájt az alacsonyan fekvő földekbe.

– Így valahogy… – és mutatja is, szétterpesztett ujjaival beleváj a sziklakemény talajba ott, ahol ülünk. Ujja alig hagy valami nyomot a földön, mire azt mondja: – Na jó, az öreg jégsapkában azért egy kicsivel több erő volt, mint ebben a kézben!

Aztán a jég eltűnt, visszahúzódott az Északi-sarkra, ahonnét jött, de ujjai nyomát ott hagyta azokban a mély völgyekben, amelyeket kivájt, és a jégből tavak lettek, és még ma is ott vannak. Ezek a tavak újnak számítanak, ha azt vesszük, milyen régi a Földünk. Megpróbálom magam előtt látni a síkságot, amint dinoszauruszok sétálgatnak rajta, de még a tópartot sem sikerül elképzelnem olyannak, amilyen akkor volt, amikor még indiánok éltek itt, mielőtt Tuppertown felépült volna. Elborzaszt a gondolat, hogy milyen rövid idő jut nekünk, embereknek, bár apámat szemlátomást nem izgatja a dolog. Még apám is, pedig ő mintha azóta itt lenne a világban, amióta világ a világ, csak egy kicsivel régebben él a Földön, mint én, ha azt vesszük, mekkora darab idő telt el azóta, hogy egyáltalán élni lehet rajta. Ő sem ismerte már azt az időt, mint ahogy én sem, amikor még nem voltak autók és villanyvilágítás. Még nem élt, amikor ez a század elkezdődött. Én pedig épphogy csak élek majd, amikor véget ér. Nem szeretek erre gondolni. Szeretném azt hinni, hogy a tó mindig is itt volt, és itt is marad a mélyvíz kezdetét jelző bójákkal, a hullámtörővel meg Tuppertown fényeivel.

Apám állásban van, a Walker fivérek utazó ügynöke. Ez a cég szinte kizárólag vidéken terjeszti áruit, az isten háta mögött. Sunshine, Boylesbridge, Turnaround, ezek mind hozzájuk tartoznak. De Dungannon, ahol azelőtt laktunk, már nem. Dungannon csaknem város, és anyám ezért hálát ad az Égnek. Apám köhögés elleni szirupot árul, erősítőszert vashiányra, tyúkszemtapaszt, hashajtót, női bajok elleni pirulát, szájvizet, kenőcsöt és balzsamot, citrom-, narancs- és málnasűrítményt, amiből szörpöt lehet készíteni, vaníliát, ételfestéket, fekete és zöld teát, gyömbért, szegfűszeget és más fűszereket, valamint patkánymérget. Egy dalt is szerzett a munkájáról, igaz, csak két sor az egész:

Van balzsam minden bajra itt,

furunkulustól tyúkszemig…

Nem valami vicces dal, legalábbis anyám szerint. A házalók szoktak ilyeneket énekelni, és apám csakugyan az is, házaló, aki isten háta mögötti falvak konyháiba kopogtat be. Egészen tavaly télig megvolt a saját vállalkozásunk, egy rókatenyésztő telep. Apám ezüstrókákat tenyésztett, és eladta az irhájukat olyanoknak, akik sapkát, kabátot meg muffot csinálnak belőlük. Csakhogy leestek az árak, és apám kitartott még egy évig, azt remélve, hogy majd újra felmennek, de csak tovább estek, és apám kitartott még egy évig, aztán még egyig, de a végén már nem lehetett tovább kitartani, mert az utolsó fillérünkkel is a tápot szállító cégnek tartoztunk. Hallottam, hogy anyám mindezt többször is elmagyarázza Mrs. Oliphantnak (Mrs. Oliphant is a lecsúszottak közé tartozott, mert valaha tanítónő volt, de hozzáment a pedellushoz.) Mindenünket beleöltük abba a vállalkozásba, szokta mondani anyám, és a végén egy fillér nélkül kerültünk ki belőle. Manapság ezt sokan elmondhatják magukról, de anyámat nem érdekli az országos baj, csak a sajátunk. A végzet a szegénysorra lökött bennünket (az nem számít, hogy már azelőtt is szegények voltunk, mert az egészen másfajta szegénység volt), és ezt a sorscsapást, legalábbis anyám szerint, csak egyféleképpen lehet elviselni: emelt fővel, keserűen, belenyugvás nélkül. Őt nem vigasztalja a fürdőszoba az oroszlánlábú káddal, sem az angolvécé, sem a kövezett járda a ház előtt, sem az, hogy reggelente üvegben hozzák ki a tejet, sem a két mozi és a Vénusz vendéglő, de még a Woolworth sem, a csodálatos Woolworth, ahol a ventilátorral hűtött sarkokban eleven madarak énekelnek, és a zöld akváriumokban apró aranyhalak úszkálnak, akkorák, mint a körmöm, és úgy ragyognak, mint a hold. Anyámat mindez nem érdekli.

Délutánonként gyakran elsétál Simon fűszerüzletébe, és engem is magával visz, hogy segítsek hazacipelni, amit vásárolt. Ilyenkor fölveszi a jó – tengerészkék, apró virágmintás – ruháját, alá a tengerészkék kombinét, mert kicsit átlátszó. A fehér szalmakalapját is fölteszi féloldalasan, és fölveszi a fehér cipőjét, amit előtte én pucolok ki újságpapírral a hátsó lépcsőn. A hajamat kisütötte, úgyhogy nedves fürtökben göndörödik, de a száraz levegőn szerencsére rövidesen kiegyenesedik, a fejem tetején meg nagy, keményített szalag gubbaszt. Ezek a séták anyámmal egészen mások, mint amikor apámmal járunk egyet vacsora után. Mire a második ház előtt elhaladunk, már érzem, hogy mindenki rajtunk mulat. Még a járdára firkált mocskos szavak is rajtunk vihognak. De anyám mintha észre se venné. Lassan és nyugodtan, akár egy ráérősen vásárolgató hölgy, igenis, hölgy, elsétál a háziasszonyok orra előtt, akik lötyögős, öv nélküli ruhában támasztják a falat (a ruha hónaljban rendszerint el van szakadva). Mellette pedig ott lépkedek én, a teremtménye, a nyomorult göndör fürtjeimmel és libegő hajszalagommal, tisztára súrolt térddel, fehér zokniban, és minden vagyok, ami egyáltalán nem akarok lenni. Még a tulajdon nevemet is utálom, amikor anyám mások előtt hangosan kimondja azon a magas, büszke és csengő hangon, gondosan ügyelve rá, hogy úgy beszéljen, ahogy egyetlen másik anya sem a környéken.

Anyám néha hoz nekünk desszertnek egy nagy kocka olasz fagylaltot, és mivel nincsen hűtőnk, ilyenkor felébresztjük az öcsémet, és azonnal felfaljuk az egészet az étkezőben, ahol mindig félhomály van, mert az ablaka a szomszéd ház falára néz. Óvatosan kanalazom a fagylaltot, a csokoládét hagyom utoljára, azt remélve, hogy nekem még lesz egy kis fagylaltom, amikor az öcsém tányérja már üres. Anyám ilyenkor megpróbál azokról a dolgokról beszélgetni velem, amikről annak idején Dungannonban, megpróbálja föleleveníteni azokat a régi, gondtalan időket, mielőtt még az öcsém megszületett volna, amikor még az volt a szokásunk, hogy töltött nekem egy kis teát sok tejjel ugyanolyan csészébe, mint magának, aztán kiültünk a lépcsőre, szemközt a szivattyús kúttal, amely mögött ott állt az orgonabokor, és azon túl a rókák ketrecei. Anyám nem bírja megállni, hogy ne hozza állandóan szóba azokat az időket. Emlékszel, amikor beültettünk a szánkódba, és Cézár húzott? (Cézár a kutyánk, amelyet kénytelenek voltunk ott hagyni a szomszédoknál, amikor elköltöztünk.) Emlékszel, hogy volt egy kis homokozód a konyhaablak alatt? Úgy teszek, mintha sokkal kevesebb dologra emlékeznék, mint amennyire valójában, gondosan ügyelek rá, nehogy a részvét vagy egyéb, nem kívánatos érzelem csapdájába essem.