BORÍTÓSZÖVEG

Tárna Barni tizenkettedik születésnapja nem kezdődik valami jól. Reggel zuhogó esőben kell megsétáltatnia a kutyát. Egy újabb rémes iskolai nap vár rá, mert a suliban gonosz osztálytársa, Gedő meg az a hátborzongató Ostoros igazgatónő folyton megkeseríti az életét. Ráadásul nyomtalanul eltűnt apukájától sem kap még egy képeslapot sem.

Nem csoda, ha Barni bánatában azt találja mondani: „Bárcsak macska lennék!”.

Ez a regény olyan izgalmas, hogy ha elkezded, a házi feladatra már biztos nem marad időd!

Matt Haig

Vigyázz, mit kívánsz!

Matt Haig

Vigyázz, mit kívánsz!

Illusztrálta

Stacy Curtis

A fordítás a következő kiadás alapján készült

Matt Haig: To Be a Cat

A Corgi Book

Published by The Bodley Head, an imprint of Random House Children’s Publishers UK

A Random House Group Company

Hungarian translation © Magyari Andrea, 2015

Text copyright © Matt Haig, 2012

Illustrations copyright © Stacy Curtis, 2013

Magyar kiadás © 2015 Kolibri Gyerekkönyvkiadó, Budapest

A Kolibri Gyerekkönyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Második kiadás

ISBN 978-615-5541-60-5

Felelős kiadó a Kolibri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Balázs Eszter Anna

Szerkesztette Vereckei Andrea

Olvasószerkesztő Györke Mária

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Andreának, Lucasnak és Pearlnek,

akik emberek.

Valamint a macskáknak, akiket ismertem, és akikkel szívesen cseréltem volna – Lapsangnak, Typhoonak, Higgins professzornak, Manónak, Angusnak, Mákvirágnak és természetesen Móricnak.

Jól vigyázz , mit kívánsz!

(Régi mondás, általában pórul járt emberek ismételgetik szerte a világon.)

A titok

me, a titok, amit nem is lenne szabad elmondanom, de elmondom, mert úgyse bírnám sokáig. Túl nagy titok. Túl izgi. Na, szóval, üljetek le, készüljetek fel, és kapaszkodjatok! Legyen kéznél némi csokoládé vésztartaléknak! Gyűrjetek egy nagy párnát a hátatok mögé! Íme a titok:

A macskák mágikus lények.

Így van.

A macskák. Mágikusak bizony!

Olyan hatalmuk van, amiről mi csak álmodozhatunk.

Persze hiába mondom ezt nektek, úgyis látom, mi jár a fejetekben. Azt gondoljátok: „Dehogyis! A macskák édes kis állatok, akik egész nap a radiátoron alszanak.”

Mire én viszont azt mondom: „Igen, mert úgy akarják, hogy ezt hidd.” Erre azt gondoljátok: „Á, ez itt csak duma, valami megjegyezhetetlen nevű fazon irománya. De az íróknak nem szabad hinni, mert azok úgyis hazugságokat eszelnek ki, hogy meg tudjanak élni.”

És egy kicsit igazatok is van.

A kitalált történetek azonban nem mindig hazugságok. Ezek a történetek ott vannak mindannyiunk képzeletében, és az író dolga az, hogy elmesélje őket. És előfordulhat, hogy egy-egy mese, bár csak kitaláltuk, végül sokkal igazabb lesz, mint a matematika törvényei. Csak másféleképpen lesz igaz, mint az, hogy 76–15=61.

Nos tehát, igen, az összes macska a világon különleges képességekkel bír. Mégpedig mindegyikük:

1. pontosan ezerféle állati nyelven ért (beleértve a versenyegér-, az antilop- és a nevetségesen bonyolult aranyhalnyelvet);

2. kerítésakrobata;

3. képes bárhol elszunnyadni – az öledben, a konyhapadlón, a tévé tetején, akkor is, ha éppen teljes hangerővel bömböl a híradó szignálja;

4. ezer kilométerről kiszimatolja a halkonzervet;

5. dorombol (hidd el, ez már önmagában is csoda!);

6. a bajsza segítségével megérzi a közelgő kutyát;

7. ***** ***** ********* **********.

De álljunk csak meg egy szóra! Itt, a hetes pontnál. Hiszen az egyestől a hatos pontig, mondhatjátok, nincs ezekben semmi különös. Eddig is tudtátok, hogy egy macska ezt mind tudja, még akkor is, ha semmi csodálatosat nem láttatok ebben. De tudjátok, ha elég gyakran láttok csodát, akkor a végén az már nem is tűnik csodának. És nehogy azt higgyétek, hogy itt a lista vége! Sőt, ez a lista olyan hosszú, hogy tíz akkora könyvet is megtöltene, mint ez, amit épp olvastok, és jojózna a szemetek, mire a végére, vagyis a 9 080 652. ponthoz érnétek, ami az lenne, hogy „Minden macska rádiólokátor, röviden radar, amely pontosan megmutatja, hol vannak fűtőtestek”.

A hetes pontnál viszont érdemes megállni. A hetedik, varázslatos tulajdonság ugyanis a legfontosabb, legalábbis ebben a mesében, amit el akarok mesélni nektek. (Bár amennyiben a macskafélék fűtőtest-érzékeléséről szeretnétek többet megtudni, ajánlhatom Zs. L. Morzsa professzor szenzációs Forrómancs című könyvét, amely kétségtelenül a műfaj csúcsa.)

Persze biztos arra is kíváncsiak vagytok, mi az a ***** ***** ********* **********.

Nos, ez is ki fog derülni, ígérem. Legyetek egy kis türelemmel! Épp elég titok van már ebben az egyetlen fejezetben is, nem igaz? A hetes pont pedig, hogy őszinte legyek, nagyon nagy titok. Kénytelen voltam csillagokkal helyettesíteni a betűket, mert ezt csak nagyon óvatosan adhatom a tudtotokra. Ha csak úgy fogom magam, és elmondom, akkor vagy el sem hiszitek, vagy túl sok mindent kellene egyszerre megértenetek, és nem látnátok, hol rejtőznek a veszélyek.

Szóval nyugi, mindent meg fogtok tudni a maga idejében.

Arról fogok mesélni, hogy azok az emberi lények, akik a fent leírtakat meg is tapasztalják, megértik az egésznek a szörnyű, hogy azt ne mondjam, halálos kockázatát, és biztos, hogy soha többé nem tekintenek úgy a macskákra, mint azelőtt. Ezen emberi lények egyike pedig egy Tárna Barni nevű szegény lúzer, akivel a következő oldalon találkozhattok.

Tárna Barni

árna Barni nem volt a világ legboldogabb gyereke, de nem volt éppen a legboldogtalanabb sem. Történetesen tudunk egy sokkal szerencsétlenebb, Potyondy Pali nevű fiúról, aki Új-Zélandon élt, ott, ahova lecsapott egy villám, meg volt valami csúnya baleset is egy mérges pókkal és egy vécével… de mindegy is, most nem róla akarok mesélni. Szóval, Barni az anyukájával élt Unházán, ami annyira unalmas hely, hogy nem is csoda, ha sosem hallottatok róla.

Ami a kinézetét illeti, Barni kábé olyan magas volt, mint ti, csak sokkal több szeplőt szórtak rá. Kicsit elállt a füle, mintha a feje valami hordozható izé lenne, amire két oldalról kell egy-egy fogantyú. Azonkívül göndör haja volt, ami soha nem arra göndörödött, amerre kellett volna, meg olyan arca, amit az öreg nyanyák szerettek megcsipkedni, épp, mintha Barni ötéves volna, nem pedig majdnem tizenkettő.

Ugyanezek a nyanyák gyakran azt is megkérdezték: „Eltévedtél, drágám?”, amikor pedig nem is tévedt el. Csak valahogy úgy nézett ki. Barni legjobb – na jó, az egyetlen – barátja Blanka volt, egy lány, de annyira jól kijöttek egymással, hogy Barni soha nem bolygatta ezt a témát. Barni szülei elváltak. „Nézd, Barni – mondogatta a mamája –, igazán nem lett volna tisztességes veled szemben, ha együtt maradunk apáddal abban a kutya-macska barátságban.”

De nem is ez a legszörnyűbb. Én most inkább el is megyek, és hagyom, hogy a történet elmesélje magát. Egy írónak ugyanis ez néha nagyon megterhelő.

A legszörnyűbb rész ez: 211 nappal ezelőtt (Barni számolta a napokat) a fiú apukája egyszerűen eltűnt. Azóta nem is találkoztak, csak Barni álmaiban.

Sokszor álmodott a papájával.

Épp most is vele álmodott.

Egy pizzériában voltak, kettesben, pont, mint amikor legutoljára találkoztak.

– Jó ez a pizza – mondta a papája.

– Apa, engem nem a pizza érdekel. Hanem te.

– Pedig tényleg finom!

És akkor egy óriási nyelv indult el a mennyezetről, végignyalta az asztalokat meg a pizzát, aztán Barni arcát is. A fiú még azt is érezte, milyen érdes.

Aztán felébredt. Valami derengett neki, mintha épp születésnapja lenne.

– Guszti, takarodj!

Guszti a kutyája volt. Angol törpe spániel, Barni apja egy gyeptelepen bukkant rá, és elsőre egyáltalán nem látszott rajta, hogy minden reggel azzal ébreszti majd Barnit, hogy felugrik az ágyára, és addig nyalja az arcát, mígnem a fiút mindenhol elborítja a kutyanyál.

– Guszti, még alszom!

Ez persze hazugság volt. Vagy inkább úgy mondanám, vágyálom. Barni egész élete tele volt vágyálmokkal, és hát épp ezért került bajba, ahogy nemsokára látni fogjátok.

Ma volt a tizenkettedik születésnapja, de ez nem nagyon érdekelte. Mert úgy is lehetett nézni, hogy ez volt az első, amit az apukája nélkül kellett megünnepelnie.

Ha ez még nem volna elég, szintén az első születésnapja volt, amit abban a rohadt, új iskolában kellett túlélnie. Az iskola pedig Ostoros kisasszonyt jelentette, az ördögi igazgatónőt. Ha rokona nem is, biztos, hogy ismerőse volt az ördögnek, legalábbis Barni szerint. A lényeg, hogy rémes figura volt. És az Unházi Városi Gimnázium minden egyes tanulóját utálta, egyenként. „Kertész leszek!”, szónokolta egyszer az iskolagyűlésen. „Ti meg a gyom! Az én feladatom, hogy kigyomláljak mindent, hogy írmagotok se maradjon! Hogy ez az iskola olyan legyen, mintha egyetlen rémes kölyök se járna bele!”

Ostoros igazgatónőről tehát igazán nem lehetett azt mondani, hogy szerette a gyerekeket. Barnit azonban még a többinél is jobban utálta.

Utoljára épp a múlt héten gyűlt meg vele a baja a fiúnak, amikor Görhény Gedővel együtt az igazgatói irodába küldték. Görhény Gedő rajzszöget tett Barni székére, és amikor hősünk ráült, felüvöltött fájdalmában. A földrajztanár pedig mindkettejüket felküldte az igazgatóiba. Ostoros igazgatónő azonban visszaküldte Gedőt az órára, és minden gonoszságát Barnin élte ki. Bárki más szerepelt volna ebben a rajzszögügyben, az igazgatónő boldogan alázta volna Gedőt (vagyis GazGedőt, ahogy ő szerette mondani), de nem most, amikor az ügy másik szereplője maga Barni volt.

Ami mellesleg azt is jelentette, hogy Gedő nyugodtan telepakolhatta Barni székét rajzszögekkel. Vagy ha éppen nem volt nála rajzszög, akkor egyszerűen kihúzta alóla a széket, épp, mielőtt a fiú leült volna. Na igen, Gedő legalább százszor elolvasta a Hogyan gyötörjük halálra osztálytársainkat? című kézikönyv „Székes kínzások” fejezetét.

Érthető, hogy ezek után Barninak minden kedve elment attól, hogy végiggondolja, mi vár rá még aznap Ostoros igazgatónő és Gedő társaságában. Behunyt szemmel akart feküdni, és úgy tenni, mintha még éjszaka lenne. Ami persze elég nehéz volt, tekintve, hogy egy érdes, nedves nyelv nyalogatta az arcát. Barni a fejére húzta a paplant, a spániel azonban nem zavartatta magát, és keskeny orrával tovább böködte, hosszú nyelvével tovább nyaldosta Barnit a paplan alatt.

Aztán, ahogy minden reggel, a mamája sürgetni kezdte a fiút.

– Barni, mi lesz már! Tudom, hogy szülinapod van, de muszáj felkelned! Elkésem a könyvtárból!

Így hát Barni kikászálódott az ágyból, és nézte, ahogy a mamája a szokásos turbó üzemmódban pörög. A fiú megmosta, amit meg kellett, megfésülte, amit meg lehetett, felöltözött, és lement a konyhába.

Az előszobában Guszti megbökdöste a térdét. Barni lenézett a kutya lecsüngő fülére meg a büszkén felfelé tartott orrára.

– Jól van, haver! Megyünk sétálni.

Ha macska lehetnék

a kutyát akarsz, akkor ám gondoskodnod is kell róla!”, mondta Barni mamája öt évvel ezelőtt, mielőtt Gusztit hazahozták a kutyamenhelyről. „Vagyis naponta kétszer sétáltatnod kell.”

Ami azt illeti, Barni nem is bánta, hogy Gusztit sétáltatni kell. Gyakran ez volt a legjobb része a napnak, főleg, ha nem kaptak esőt a nyakukba. Igaz, ma épp rákezdett, miközben Barni a padon ülve várta, hogy kutyája elvégezze ügyes-bajos dolgait. Karcolós, sűrű eső esett, az időjárás egyáltalán nem törődött vele, hogy a fiú nem hozott ernyőt.

– Ez aztán a születésnap! – morogta, ahogy visszacsatolta a pórázt Gusztira.

Tudta, hogy ez most nem más, mint felesleges önsajnálat, mégsem tudta abbahagyni.

Hazafelé, a Klastrom utcában aztán elsétált a ház mellett, ahol az ablakban egy ezüst bundás, öreg macska ült kényelmesen a párkányra kucorodva, és önelégülten bámult kifelé a jó melegből. Bárcsak macska lehetnék!, gondolta a fiú. Az lenne ám a jó élet!

Nem lenne iskola.

Se Görhény Gedő.

Nem kellene háromnegyed hétkor kelni.

Totál szabad lennék. És a macskáknak ki se kell mozdulniuk, ha épp esik, nem úgy, mint a kutyáknak.

Ahogy ezen töprengett, az állat feléje fordult. Barni ekkor jött rá, hogy ez az a macska, amelyet már többször látott ebben a házban, és mindig meredten bámulta őt. Félszemű volt, beteg szemén a szemhéjat olyan vastag fehér cérnával öltötték össze, hogy azt Barni még az utcáról is látta.

Guszti is észrevette a macskát, és a pórázát rángatva csaholni kezdett.

– Jaj, Guszti, ne hülyéskedj már! Úgyse tudod elkapni.

Épp mielőtt hazaértek volna, a postásba ütköztek.

– Nincs valami a tizenhétnek? – kérdezte Barni.

A postás átfésülte a levélcsomagot.

– De igen. Itt is van.

Barni átvette a paksamétát, és gyorsan átpörgette a leveleket. A számlák közt volt egy születésnapi üdvözlőlap Cecil nénitől, az apjától azonban semmi. Tudta, teljesen valószínűtlen, hogy kap valamit, és hogy butaság bármit is várni, főleg azt, hogy megpillantja a kézírást, amit olyan jól ismert, mint a sajátját. Abban viszont biztos volt, hogy ha az apja életben van, legalább ezen a napon feltétlenül jelentkezik.

De nem. Semmi.

– Jaj, már megint a számlák! – sóhajtotta az anyja, ahogy átvette a borítékköteget a fiától.

– Nem baj, Mama – igyekezett megnyugtatni Barni.

Az anyja (turbó fokozatban) megcsipdeste az arcát, és már ki is viharzott az ajtón.

– Este későn jövök! – szólt vissza. – Megbeszélésünk lesz. Hét körül érek haza. De van a hűtőben saláta, ha megéhezel.

Saláta?!

A születésnapján!

Tudjátok, nem is az, hogy tízfogásos ebédet várt volna, meg utána léghajózást vagy ilyesmit, de azért annál többet remélt, mint hogy egész este egyedül majszolhatja a fejes salátát, meg írhatja a leckét.

Nézte, ahogy az anyja beszáll a kis Mini Morrisba, és arra gondolt, ez már nem is az ő anyukája. Hogy nem is ember többé, csak egy homályos, gyorsan mozgó folt, amelyik néha megáll, hogy sóhajtson egyet.

Az anyja elhajtott. Barni pedig tovább állt az ajtóban, bámulta az esőt, és azt kívánta, bárcsak vele volna az apja.

– Hé, Tárna, fel a fejjel! Még csak tizenkettő vagy, nem kell olyan képet vágni, mintha már felnőtt lennél!

Hajnal Blanka hangja volt. Barni felnézett, és meglátta legjobb barátját, a magas, mosolygó lányt, leopárdmintás esernyővel a kezében.

– Helló, Blanka! – köszöntötte, és végre, aznap először, elmosolyodott.