Borítószöveg

A kis szellem minden éjjel pontban éjfélkor fölébred. Vígan járja Bagolykő várának összes termét, és meglátogatja öreg barátját, Uhu bácsit. De közben arról ábrándozik, milyen jó lenne nappal látni a világot! Csupán egyetlenegyszer…

Addig nem nyugszik, míg egy verőfényes napon a kívánsága váratlanul nem teljesül. Ekkor izgalmas kalandok sora veszi kezdetét, és nemcsak a kis szellem számára…

A Kolibri Klasszikusok sorozatban a Torzonborz-történetek után egy újabb Otfried Preußler mesehős, a kis szellem válhat generációk kedvencévé.

Otfried Preußler: A kis szellem

Nádori Lídia fordításában

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Otfried Preußler: Das kleine Gespenst

Gesamtausstattung: F. J. Tripp. Koloriert von Mathias Weber

(C) 2013 by Thienemann Verlag (Thienemann Verlag GmbH), Stuttgart / Wien

Fordította Nádori Lídia

Szöveg © Otfried Preußler, 1967

Illusztráció © F. J. Tripp, 1967

Fordítás © Nádori Lídia, 2014

Magyar kiadás © 2015 Kolibri Gyerekkönyvkiadó, Budapest

A Kolibri Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Második kiadás

ISBN 978-615-5541-46-9

Felelős kiadó a Kolibri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Balázs Eszter Anna

Szerkesztő Orosz Anett

Olvasószerkesztő Bardi Betty

Illusztráció F. J. Tripp

A rajzokat színezte Mathias Weber

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával tervezte Tillai Tamás

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A kis szellem, aki a légynek sem árt

A Torstenson-ügy

Még hogy napfény!

Baklövések

Kisebbfajta csoda

Napfény és árnyék

A kút mélyén

Hová vezet a titkos folyosó?

A Fekete Ismeretlen

A díszláda

Megállj csak, polgármester úr!

Riadó a városházán

Egy nyugodt kis zug

Jönnek a svédek!

Alapos munka

Macskajaj

És megírják a levelet...

Nem kell kétségbeesni!

Uhu bácsi jó tanácsa

Biztató hírek

Csak siess, kicsi szellem!

És kisüt a Hold

Ősidők óta éldegélt Bagolykő várában egy kis szellem. Az a fajta kísértet volt, aki a légynek sem árt, csak ha felbosszantják.

Napközben egy súlyos, vasalt tölgyfa ládában aludt, mely a padláson, jól eldugva egy vastag kémény mögött hevert, és senki emberfia nem sejtette, hogy ki lakik benne.

A kis szellem csak akkor ébredt fel, amikor a várhegy lábánál elterülő városka, Bagolykő városházának tornya elütötte az éjfélt. Pontosan a tizenkettedik harangütésre kinyitotta a szemét, nyújtózott egy nagyot. Aztán előhalászta a párnául szolgáló régi levelek és iratok alól azt a kulcskarikát, melyen tizenhárom kulcs fityegett, és amit mindenüvé magával cipelt.

Épp csak meglendítette a kulcscsomót a ládafedél irányába – és a fedél abban a pillanatban magától felpattant.

A kis szellem most már nyugodtan előmászhatott a ládából. Ilyenkor minden egyes alkalommal belegabalyodott a feje egy pókhálóba. Hiszen a padlásnak ebbe az eldugott zugába évek óta senki sem tette be a lábát, így a pókok keresztül-kasul szőtték, ráadásul rettentő nagy volt a por is. Még a pókhálók csücskeit is belepte. Ahogy a kis szellem hozzáért az egyikhez, szitálni kezdett a finom por, amitől tüsszentenie kellett.

– Haaa-pci!

Valahányszor kikászálódott a ládából, mindig belegabalyodott a feje egy pókhálóba, amiről mindig szitált a por, ő pedig mindig tüsszentett tőle. Így kezdte a napot. Vagyis az éjszakát. Azután megrázta magát, hogy tényleg fölébredjen. És amikor úgy érezte, most már tényleg ébren van, előlebegett a kémény mögül, és megkezdte éjszakai körútját.

Súlytalan volt, mint a szellemek általában. Nem nyomott többet egy ködpamacsnál. Még jó, hogy nem indult útnak a kulcscsomója nélkül! A legkisebb széllökés is kénye-kedve szerint lökdöshette volna.

De a kis szellem nem csak emiatt hordta magával mindenhová a kulcscsomóját. Hanem azért is, mert ha meglóbálta, kinyílt előtte minden ajtó, méghozzá mind könnyedén, magától. Kulcsra zárt, lelakatolt vagy csak betámasztott ajtók: a kulcsoknak mindegy volt, egyformán játszi könnyedséggel nyitották ki mindet! És nemcsak a szobák ajtajait, hanem a szekrényajtót, a kályhaajtót, a fiókot, a padlásablakot, a pince vasajtaját, de még az utazóbőröndöt is. Egy suhintás a kulcscsomóval, és bármi kinyílt. Még egy suhintás, és bezáródott. Még az egércsapda is.

A kis szellem nagyon büszke volt a kulcsaira. „Mennyivel nehezebb volna nélkülük az életem!”, jutott eszébe nap mint nap.

Ha rossz volt az idő, a kis szellem rendszerint a vármúzeum termeiben töltötte a kísértetek óráját: régi képek, páncélok, ágyúk, dárdák, szablyák és pisztolyok között. Azzal szórakozott, hogy a sisakrostélyokat nyitogatta, vagy a kőből faragott ágyúgolyókat gurigatta a kőpadlón. Nagy zajt csapott. Ha épp kedve volt, a lovagterem falára kifüggesztett aranykeretes festmények alakjaival társalgott.

– Jó estét, nagyjóuram! – köszöntötte például György Kázmér grófot, aki körülbelül ötszázötven évvel korábban volt a vár ura, és meglehetősen faragatlan fickó hírében állott. – Emlékszel-e még arra a régi októberi éjszakára, amikor fogadtál a cimboráiddal, hogy megfogsz és kihajítasz az ablakon? Meg kell mondanom, igencsak kihoztál a sodromból! Űgyhogy ne vedd rossz néven, hogy annyira rád ijesztettem. De azért még nem kellett volna rögtön kiugranod az ablakon, főleg hogy a harmadik emeleten volt a mulatság! Még jó, hogy a várárok cuppogós sarába pottyantál. De azt azért el kell ismerned, hogy rosszul is végződhetett volna a dolog…

Máskor a kis szellem földig hajolt a gyönyörűséges grófnő, Genovéva Erzsébet Barbara képe előtt. Még négyszáz év sem telt el azóta, hogy segített megtalálni az úrnő értékes arany fülbevalóját, amit egy szarka csent el az ablakpárkányról.

Vagy megállt az ádáz tekintetű, gubancos rőt szakállú, csipkegalléros, bőrzekés alak előtt, aki nem volt más, mint Torsten Torstenson, a rettegett svéd tábornok. A generális háromszázhuszonöt évvel korábban seregével megszállta a városkát és a várat is; de néhány nappal később szednie kellett a sátorfáját, és dolgavégezetlenül távozott seregével együtt.

– Na, mi van, tábornok? – kacagott a kis szellem, ahányszor rápillantott a képre. – Attól tartok, a tudósok még mindig azon törik a fejüket, miért volt kegyelmednek annyira sietős annak idején. De ne aggódjon, én tudok titkot tartani. Legföljebb Uhu bácsinak mesélem el, imádja az ilyen történeteket. Remélem, nem gond!

Ha az időjárás engedte, a kis szellem rögvest kirepült a szabadba. Milyen fűszeres volt a hűvös éjszakai levegő, milyen isteni volt szabadon lélegezni a tágas égbolt alatt!

A kis szellem főleg a holdas éjjeleket szerette.

Fönn az oromzat kőcsipkéin ugrándozni kiszögellésről kiszögellésre, fehéren világítani a holdfényben, fehérebben, mint a porhó: csodálatos érzés volt! Ilyenkor a kis szellem jókedvében és boldogságában csak vihogni tudott.

– Ji-hi-hííí! Nincs is szebb, mint itt ugrálni a holdfényben! Ju-hu-húúú!

De a denevérekkel is szeretett játszani, akik éjszakánként előbújtak rejtekhelyükről és surrogva röpködtek a tornyok körül. Máskor pedig az egereket és a patkányokat figyelte, ahogy ki-be szaladgáltak a pinceablakokon. Szívesen hallgatta a macskák koncertjét is. Szellemkezével pedig boldogan kapkodott éjjeli lepkék után.

A legeslegjobban mégis akkor érezte magát, amikor látogatóba ment öreg barátjához, Uhu bácsihoz. A vén bagoly a várhegy meredek lejtőjének tetején, egy tölgyfa odvában élt. Alatta zúgott a folyó. Uhu bácsi is mindig nagyon örült, ha a kis szellem meglátogatta, hiszen ő maga is aludt nappal, és csak éjféltájban ébredt. Nemcsak öreg volt, de nagyon bölcs is, szigorúan ügyelt arra, hogy mindenki a neki kijáró legmélyebb tiszteletet tanúsítsa. Még a kis szellemmel is magázódott, ám ez nem ártott a barátságuknak.

A kis szellem rendszerint leült az ágra Uhu bácsi mellé, és hogy agyonüssék az időt, történeteket meséltek egymásnak. Hosszúakat és rövideket, régieket és újakat, mulatságosakat és szomorúakat, meghatókat és elgondolkodtatókat: amilyen épp eszükbe jutott.

Egy éjszaka, mikor a kis szellem épp mellé telepedett az ágra, Uhu bácsi így szólt:

– Ha jól emlékszem, el akarta mesélni, mi történt azzal a svéd tábornokkal. Valami Borstenson, vagy hogy hívták.

– Torstenson – javította ki tisztelettudóan a kis szellem. – Torsten Torstenson.

– Hogy is találkoztak?

– Jaj, hát az rettentően mulatságos ügy! Most volt háromszázhuszonnégy… Nem, várjon csak, idén már háromszázhuszonöt éve. Jövő hónap 27. napján lesz az évforduló. Szóval ez a Torstenson egy napon megérkezett ide a seregével. Gyalogság, tüzérség, lovasság, sok ezer katona, meg a tisztjeik. Fölverték sátraikat a városka körül, lövészárkokat ástak, sáncot építettek. Aztán felállították azokat az átkozott ágyúikat, és tűz alá vették a várat meg a várost.

– Képzelem, milyen kellemetlen lehetett – pislogott Uhu bácsi.

– Kellemetlen?! – kiáltott a kis szellem. – Borzalmas volt! Undorító! Egész nap és fél éjszaka az az égszakadás-földindulás! Szerencsére jó alvó vagyok, nem lehet olyan könnyen kihozni a sodromból. De amit azok műveltek, az bizony kibírhatatlan volt, én mondom magának! Folyton dörögtek az ágyúk, csattogtak-ropogtak a puskák, meg a leomló kősziklák robajlása a vár oldalán! Három napig bírtam a pokoli lármát, de akkor aztán elegem lett.

– És mit tett ellene? – kérdezte Uhu bácsi.

– Kezelésbe vettem azt a pimasz generálist. Mindjárt másnap éjjel berepültem a táborába, és alaposan megmondtam neki a véleményemet.

– Nem állt őrség a sátra előtt?

– Dehogynem, sőt! Egy főhadnagy állt őrt húsz emberével, de lehet, hogy huszonöten is voltak. Fel akartak tartóztatni, összevissza bökdöstek a dárdáikkal meg a szablyáikkal, a főhadnagy még a pisztolyát is előhúzta, sőt rám is lőtt. De mint tudja, rajtam nem fog a golyó, és karddal sem lehet megsebesíteni. Mintha a ködöt szurkálták volna. Senki sem tudta megakadályozni, hogy meglátogassam azt a jómadarat.

– És mi történt, amikor bement hozzá? – türelmetlenkedett Uhu bácsi.

– Jól megfenyegettem azt a Torstensont. „Ha kedves az életed”, mondtam neki, de így ijesztően hadonászva ám hozzá: „Ha kedves az életed, most rögtön szedd a sátorfádat, és tűnj el a seregeddel együtt, meg ne lássalak itt még egyszer!”

– Mire a tábornok?

– Mire a tábornok úgy, ahogy volt, a csipkés szélű hálóingében, vacogó fogakkal térdre rogyott előttem, és kegyelemért rimánkodott. „Irgalmazz!”, ezt kiabálta, „Irgalmazz szegény fejemnek! Mindent megteszek, amit csak akarsz!” Erre galléron ragadtam és kicsit megráztam. „Remélem is”, mondtam neki. „Reggel fogod magad, és elvonulsz a seregeddel! És eszedbe ne jusson még egyszer idetolni azt a vörös képedet, megértetted?! Eszedbe ne jusson!”

– Azt a teremburáját! Mire Torstenson?

– Mire Torstenson szót fogadott, akár egy kölyökkutya. Másnap reggel, azaz július 27-én elvonult a seregével együtt. Mit elvonult! Hanyatt-homlok menekült, és vele az egész lovasság, tüzérség, gyalogság meg a teljes vezérkar.

– És… Tényleg nem is jött vissza többé? – hitetlenkedett Uhu bácsi.

– Tényleg nem – jelentette ki büszkén a kis szellem, és jóízűen kacagott.