TÓTH GÁBOR ÁKOS

Szerelmem, Balaton

Édesvízi mediterrán 2.

Budapest, 2015

© Tóth Gábor Ákos, 2014

© XXI. Század Kiadó, 2014

Szerkesztette Szekeres Dóra

Bármilyen egyezés valóságos személyekkel
kizárólag a véletlen műve.

Elektronikus változat

Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5373-72-5

Első fejezet

Szörnyű volt. Csikorgató hideg szél vágtázott át rajtunk, mindenütt szürke, tejfelszerű köd kavargott körülöttünk, mi pedig kétségbeesve, egyre gyilkosabb tempóban hajtottuk magunkat korcsolyáinkon, mígnem baljós rianással megreccsent körülöttünk a jég, s szikrázó üveghangok közepette elnyelt minket a habzó, jeges áradat… A zajra felriadtam. Françoise álmosan nyöszörgött:

– Mi volt ez?

Eltelt egy kis idő, mire magamhoz tértem. Vajon mire értette? Ugyanazt álmodta volna, mint én? Ez persze képtelenség. Gondoltam, úgyis visszaalszik, így hát csak megcirógattam a nyakát, és figyeltem egyre lassúdó szuszogását. Mindkettőnket kimerített az utazás, de leginkább annak tudata, hogy valamit végérvényesen eldöntöttünk, valamit, amelynek következményeként első éjszakánkat töltjük új házunkban, új hazánkban… Hirtelen végigpergett bennem az elmúlt hónapok minden történése – legalább olyan komolysággal, mintha életem utolsó pillanatának moziját néztem volna. Az a sorsszerűség, az a magával ragadó erő rémisztett meg, amely egészen idáig repített bejáratott hamiltoni mindennapjaimból. – Miért van az, hogy az ember számtalanszor érzi a veszélyt, mégsem tesz ellene semmit? Ha annak idején kettétépem és a kukába hajítom azt a magyarországi levelet, amelyben Tasnádi ügyvéd úr értesít a balatonszépei örökségemről, ha akkor arra az előérzetemre hallgatok, amely azt súgta, hogy fenekestül felfordul az életünk, akkor ezt az egész őrületet megspóroljuk magunknak. Akkor nem utazom el abba az országba, amelyben az apám született, s amelytől egész gyerekkoromban próbált elriasztani… Akkor nem bonyolódom holmi érzelmi kalandba egy általam csak Fenséges Romnak titulált évszázados tanyaházzal – kissé fellengzősen nevezhetjük kúriának is –, nem szövögetek szőlőbirtokosi ábrándokat és nem veszem a nyakamba egy habókos öregasszony, Rita mama problémáit. No és persze elszalasztom az esélyt, hogy újra meghódítsam azt az asszonyt, aki most itt szuszog mellettem. Óvatosan megemeltem a fejem, és körbepillantottam – a lovagterem kopott padlóján máris felfedeztem néhány oda nem illő tárgyat. A gyéren beszüremlő holdfényben üvegtörmelék csillant meg, az egész közepén pedig… egy közönséges tégla virított. Bevillant az álombéli hang: nos, egyértelmű, hogy a betört ablaküveg csörömpölése vert fel minket mély és zaklatott álmunkból. – Betörő! – hasított belém a felismerés, s már pattantam is ki az ágyból, mit sem törődve Françoise méltatlankodásával. Harcra készen csörtettem a nyitott tűzhely oldalának támasztott kisbaltáért, amelyet Rita mama készített oda – mint sokat sejtetőn mondta: „sohasem lehet tudni, mikor lesz rá szükség” –, azaz csak csörtettem volna, mert az első lépés után akkorát estem az érkezésünkkor épp csak lehajigált táskáinkban, hogy erre már nőm is kénytelen volt felébredni.

– Jól vagy? – kérdezte, de a hangjából hiányzott az elvárható minimális együttérzés. Némi küzdelem után azért sikerült felülkerekednem a rakoncátlan bőröndökön, s végre megragadtam a fejsze kurta, simára koptatott nyelét.

– Zajt hallottam – lihegtem feldúltan, és elindultam az ablak felé.

– Vigyázz az üvegcserepekre – hallatszott a jó tanács az ágy felől, majd amikor a helyiséget kettészelő fénysávba értem, halk kuncogással nyugtázta megjelenésemet. – Vadászni indulsz, drágám?

– Ja – válaszoltam kelletlenül. – Elintézem azt a néhány pofátlan mókust, amelyik tönkrevágta az ablakunkat.

Françoise kiélezett helyzetekben hajlamos volt mindent szó szerint érteni.

– Csak nem gondolod komolyan? Odahaza kétszer akkorák ezek a dögök, mégsem vetemedtek soha ilyesmire…

Papucsom alatt együtt érzőn felnyögött az üvegtörmelék, miközben megpróbáltam a fejsze fokával kihalászni a rombolás okozóját a cserepek közül. Csak most tűnt fel, hogy a jobb sorsra érdemes falazóelemre ráerősítettek valamit. Igencsak furcsállottam a küldemény ilyetén módon történő postázását, de nem maradt sok időm ezen merengeni, mert addigra már nőm is kipattant az ágyból, és leplezetlen érdeklődéssel közeledett a tetthelyhez. Azzal rögtön tisztában voltam, hogy akárki üzent így nekünk, nem éppen baráti szándékkal tette. És az is nyilvánvaló volt, hogy Françoise-nak ebből mit sem szabad sejtenie. Érzelemtől túlfűtött provence-i felmenőinek hála felettébb rosszul viseli, ha úgy érzi, hogy nem szeretik. Mintha ez mindenki számára kötelező lenne a környezetében. (Kivéve persze a torontói angol tirpákokat, akik született szellemi toprongyként eleve ellenszenvvel viseltettek montreali Ő Francia Nagyszerűsége iránt.)

Nos, nem csoda, hogy alig akadt ember, akit hosszú távon a barátunknak nevezhettünk – eltekintve azoktól a borzas fejű, kiöregedett hippi haveroktól, akik főfoglalkozásként vándoroltak egyik tüntetésről a másikra, hol a globalizáció, hol pedig a kínaiak tibeti politikája ellen tiltakozva. Érdekes módon ezek az őskövületek mindezt az emberek iránt érzett mérhetetlen szeretettől vezérelve cselekedték, a hiábavalóság és a feleslegesség leghaloványabb érzete nélkül, amit az is bizonyított, hogy rendre a legalkalmatlanabb időpontban lepték el hamiltoni otthonunkat. Françoise velük mérte a gonosz külvilág romlottsági fokát, és az persze egyre lesújtóbb értékeket hozott. Gyanítom, azért is barátkozott meg olyan gyorsan balatonszépei letelepedésünk gondolatával, mert hasonlóan a többi lökött turistához, ő is abban a hiszemben élt, hogy egy egzotikus ország bennszülöttei akkor is ajnározni fogják, ha már csak a telekszomszédjuk leszünk.

– No, nézd csak – lelkendezett a téglára erősített papírdarab láttán –, ez valami folklórszerű dolog lesz! Annyira romantikus! Imádom a magyarokat!

– Azért én díjaznám, ha nem kellene minden romantikus megnyilvánulásuk után üvegest hívni – dünnyögtem morcosan, miközben megpróbáltam szétsimítani az összetekert küldeményt. A hevenyészett levél tartalma nem lepett meg különösebben – már a kézbesítés módja is rosszat sejtetett. Az egyetlen, csupa nagybetűvel odavetett mondat láttán csak egy dolognak tudtam örülni: nevezetesen, hogy Françoise egy kukkot sem ért földijeim nyelvén. Bele sem mertem gondolni, mi történne, ha el tudná olvasni az ügyetlen kéz által odakapart ákombákomot. A megviselt kockás füzetlapon ugyanis ez állt: MENJETEK VISSZA ODA, AHONNÉT JÖTTETEK! A baj csak az, hogy ez bizony már az én fejemben is megfordult.

***

Valójában mindketten megrettentünk közös döntésünktől. Mint a szerelmesek, amikor az együttélésre kerül a dolog. Úgy viselkedtünk, mint a násztáncba ájult szitakötők – botor módon azt gondoltuk, a Földnek ezen a pontján mindig süt majd a nap, és itt megtaláljuk mindazt, amit a fejlett civilizációtól megrészegült emberek – néha úgy tűnik, örökre – elvesztettek. Balatonszépén épp annyira állt meg az idő, amennyire azt mi szerettük volna, épp annyira volt csak vadregényes, amitől még komfortosnak éreztük, és épp annyi izgalmat jelentett számunkra, amennyi még nem borítja fel a nyugalmunkat. Mondhatná erre bárki: tipikus fából vaskarika (uramisten, mire ezt sikerült elmagyaráznom Françoise-nak!), de amikor a feleségem Édesvízi mediterrán munkacímmel felvezette könyvtervét a torontói kiadójánál, a szerkesztők egyöntetűen el voltak ragadtatva.

Ez a kint is vagyok, bent is vagyok feeling szerintem mindenkiben ott szunnyad, gondoljunk csak bele, hányan rondítanak bele egy birtokvásárlással totális családi harmóniájukba és unalmukba, hogy aztán lecsillapodván újfent ugyanazt kezdjék el építgetni. Az elvágyódás adrenalinfröccse és a megszokott fészek biztonsága egymást kiegészítő érzések bennünk, csak az a kérdés, mikor melyik kerekedik felül. A kozmopolita gondolkodás ennek a dilemmának a feloldására találta ki a kétlakiságot, amely minimum kétféle típusú otthont jelent különböző kultúráktól övezve. Egyiket sem hívhatjuk nyaralónak, mert ezek a kecók több hónapot is kiszolgálnak egyhuzamban, és mégsem válnak unalmassá. Az ember mindenhol egy kicsit külföldi marad, miközben tökéletes hely- és emberismerete van ahhoz, hogy egyre kevésbé vehessék palira. A baj csak az, hogy ezt nagyon kevesen engedhetik meg maguknak. Többnyire csak menő művészek vagy nagyon gazdag üzletemberek. Alaposan végiggondolva, mi egyik kategóriába sem illettünk bele. Mi több, azzal is tisztában voltunk, hogy a mi kétlakiságunk csak ideig-óráig tartható fenn, hiszen balatonszépei álmainkat minden bizonnyal csak a kanadai tartalékaink felhasználásával tudjuk megvalósítani. Egyszóval abban a pillanatban, ahogy landolt velünk a gép a Liszt Ferenc repülőtéren, önkéntelenül elkezdtük magunkban építgetni a hazafelé, Kanadába vezető menekülőutakat.

***

Követhettük volna persze azoknak a német, holland és amerikai magyar nyugdíjasoknak a példáját, akik otthoni járandóságukból fejedelmien „nyaraltak” magyarországi kúriaméretű házaikban, ám azon túl, hogy nem voltunk nyugdíjasok, soha nem is akartuk volna magunkat „elásni” egy komfortosított skanzenban. Lévén hogy aktív korúak vagyunk, számunkra az utazás időutazást jelentett, erre pedig – lássuk be – nem sok alkalmasabb hely kínálkozik Európánál. Sokszor eltűnődtem azon, ha már Európa, akkor miért nem a levendulaillatú Manosque-ot választottuk, ahol Françoise rokonai élnek, s amely nyilván épp olyan, mint a többi provence-i falu. Kőből épült, magas, keskeny házak, erős városfalak, szűk utcák, a házak aljában boltok, butikok, bennük minden, amit a táj kínál: levendulás-kabócás-virágos kelmék, olajbogyós vagy virágmintás olajos-ecetes kancsók, fokhagymareszelő tányérka, olajfából faragott sajt- és vajkés… Állj, állj, ez már annyira idilli, hogy szinte nem is valódi! Ez az! Feleségem hirtelen szerelmi hevületét Balatonszépe iránt nem tudom mással magyarázni, mint hogy ez a hely még teli van tökéletlenséggel, befejezetlenséggel, esetlegességgel – ha úgy tetszik, hibával –, ezektől lesz az egész teli lüktető élettel, ezektől lesz több, mint egy sablonos, romantikus minta, s ami a maga nyers valójában a folyamatos meglepetés ígéretével kecsegtet…

Tény, hogy ezt a meglepetést nem feltétlenül egy otromba sittdarab formájában képzeltem el, amely egy letűnőfélben lévő világ vértolulásos üzenetével landolt a Fenséges Rom nappalijában. Egyébként sanszos, hogy Claude bácsiék provence-i rokonságából is hasonló reakciókat váltottunk ki mint betelepülők – Françoise szerint Provence-ban már az egész környéknek teli van a hócipője azokkal a főként angol házvásárlókkal, akik láthatóan jobb anyagi körülmények között élnek, mint ők, ráadásul eszük ágában sincs vegyülni a helyiekkel. De hát egyfelől belőlük élnek, másrészt állandó beszédtémával szolgálnak az álmatag vidéki létbe belekérgesedett falusiaknak.

– Ne kímélj – szűrődött át gondolataimon feleségem sürgetése –, hajlandó vagyok visszafogni a sikítást, ha a ház szellemei szórakoznak velünk. Na, ki vele, mit üzen a túlvilág!

Micsoda bámulatos nő! Ahelyett, hogy itt hisztizne, meg rendőrért szalajtana, éjnek évadján nekiáll hülyéskedni. Olykor imádnivalón felül tud kerekedni a minket ért sorscsapásokon, kivéve persze azokat, amelyek kifejezetten őt sújtják. Ilyennek számított például Claude bácsi csotrogánya, amellyel az előző nyáron a magyar határtól félórányira robbant le Ausztriában – emlékszem, a Nagy Francia Káromkodásgyűjtemény úgy sivított elő a mobilomból, akár egy kiadós misztrál a dél-franciaországi partoknál.

– Ráhibáztál, mon petite, valóban hallottam ilyen népszokásról, amikor megviccelik a jövevényeket. A babona szerint a színtelen üveg összetörése – bármilyen tárgy legyen is az – szerencsés előjel, olybá tűnik, mint egy újjászületés. Ha lagzin történik, akkor a szüzesség elvesztését jelzi előre… – de ekkor már nem bírtuk tovább, és kirobbant belőlünk a nevetés.

– Ha viszont az összetört üveg színe zöld, Claude bácsi szerint keserű csalódásra lehet számítani – nyihogott Françoise –, de szerintem ő csak a borosflaskáit félti! Viháncoltunk, mint két agyament tinédzser, pedig nem voltam egészen meggyőződve arról, hogy figyelmen kívül lehet hagyni egy ilyen óment. Miközben kedvtelve szemléltem asszonyomat, amint az ágyhuzatot magára terítve szellemként lejt fel s alá, egyre csak azon járt az eszem: vajon elég körültekintően döntöttünk? Vagy csak az érzelmeinkre hallgattunk, amikor azt feltételeztük, hogy a környezetváltozás elfeledteti velünk azt a kudarcot, amellyel nap mint nap kénytelenek voltunk szembesülni otthon – történetesen, hogy gyerekzsivaj nélkül kell leélnünk az életünket? Tény, hogy Szélvész Kisasszony mostanában sokkal felszabadultabbnak tűnik, de mi van, ha ő is csak a szorongásait leplezi?

Ámbár, ha így van is, nagyon jól csinálja. Most is – úgy delejezi tenyerével azt a téglát, mint valami varázsgömböt, miközben a gyér fényben sejtelmesen kántálva próbálja kisilabizálni az üzenet betűit.

– C’est chiant! – morog, amivel ötletet ad, miként fordítsam (vagy inkább ferdítsem?) a levél szövegét.

– Ahogy mondod, varázslatos lidércem, éppen hogy a gázról van szó! Ezek a tréfás helyiek ugyanis nem mást tanácsolnak, mint hogy a ház rossz szellemeit szellentéssel űzzük el!

***

Miután sebtében összesepertük az üvegszilánkokkal megszórt aknamezőt nappalink közepéről, már esélyünk sem maradt arra, hogy visszaaludjunk. A szellemek magukkal ragadták az álmunkat – de nem az álmainkat –, és huss, kiröppentek az ég alján haloványan derengő éjszakába. A törött ablakon keresztül frissen áramlott be a Balaton felől érkező hűs légáramlat, elvegyülve az előző nap lekaszált fű harmattól felerősödő illatával. Úgy dukált, hogy megünnepeljük a megérkezésünket, de nem volt mivel. A poggyászunk így is bőven meghaladta a megengedett súlyhatárt – egyébként meg azt gondoltuk, hogy a helyi kisboltban már felkészülten várnak a kedvenc aszútörkölyömmel, legalábbis a tulaj, egy nagy, busafejű öregember ezzel a könnyelmű ígérettel örvendeztetett meg, amikor híre ment, hogy mégsem adok túl a Fenséges Romon. De hát mire megérkeztünk, már sötétségbe burkolózott az egész falu – elvégre május még nem a nyaralós időszak, a helyiek még takarékon pislákolnak, kivéve azt a néhány elkárhozott lelket, aki ilyenkor is a strand hullámtörőjén hálózsákba bebábozódva, dermedt ujjakkal markolássza a horgászbotját… Jobb híján elhalasztottuk hát a koccintást, pokrócokba tekertük magunkat, és szapora gésaléptekkel kitipegtünk az Öreghegy sűrű bozontjára tekintő lodzsára. Amennyire a sápadt fényben meg lehetett állapítani, a ház e részén sem történt változás: a címeres téglákból rakott felvezető lépcsők foghíjasan vicsorogtak, a hajdan zöldre mázolt apácarácsok a tető alatt korhadt csontvázként meredeztek, s a gaz is bekúszott már a hasadozott, időjárás kikezdte hátsó bejárat küszöbéig. A fedett terasz egyik sarkában, közvetlenül a festékét vedlő bejárati dupla ajtó szomszédságában ugyanaz a rozzant tonettfotel árválkodott, amely egy évvel ezelőtt foglyul ejtett – helyesebben szólva, amit a gigászi küzdelem után meghagytam belőle. Eszembe ötlött, hogy micsoda rémület vett erőt rajtam, amikor tavaly ugyanitt váratlanul megkocogtatta valaki az ajtó üvegét a hátam mögött. Ami egy elvileg zárt ház esetében ugyebár meglehetősen kísérteties jelenség. Meglehet, Françoise-nak is ez jutott eszébe, mert igyekezett úgy helyezkedni, hogy ne legyen háttal az ajtónak. Nekidőltünk a lodzsa kifehéredett téglapárkányának, és a szemben húzódó lankák szőlősoraiból font rasztafrizurát szemlélve megpróbáltunk szembenézni saját, élő kísérteteinkkel. Magyarán arról vitatkoztunk, hogy mikortól szabadítjuk rá apámat Csengődi Kálmán hagyatékára és a mit sem sejtő, békésen szunnyadó balatonszépei polgárokra. Közben lassacskán magába szívta a sötétséget a hajnal, s elénk tárult mindaz, amire már közel egy éve vágytunk. A kertet ölelő embernyi sötét árnyakról tudtuk ugyan, hogy fehér rododendronok, de még soha nem láttuk őket pattanásig feszülő fehér bimbóikban pompázva. Odább rózsalonc emelgette rózsaszín fejecskéit, a szőlőbirtok felett húzódó földút mentén pedig sötétlila orgonacserjék bólogattak a meg-megiramló szélben.

Minden olyan egyszerűnek tűnt.