Nemere István

ŐRÜLT REGÉNY

(Nemere leleplezi Nemerét)

ATHENAEUM

ATHENAEUM

BUDAPEST

© Nemere István, 2015

Felelős szerkesztő: Peiker Éva

Borító: Földi Andrea

ISBN 978-963-293-440-2

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekony.hu

TARTALOM

ELSŐ RÉSZ

DÖBBENET

MÁSODIK RÉSZ

MERÉNYLETEK

HARMADIK RÉSZ

VILÁGOK

NEGYEDIK RÉSZ

VESZÉLYBEN

ELSŐ RÉSZ

DÖBBENET

1

MAGYARORSZÁG

Most

Mentőautó száguld az éjszakában.

Elhagyta a várost, de útja már nem vezet messzire, a cél percenként egyre közelebb kerül. A beteg az ápolóra néz:

– Negyven éve én is mentős voltam… Mentőápoló egy kis megyében. Nem volt velünk mentőtiszt, pláne orvos, mindent mi, ápolók csináltunk.

„Őskor”, gondolja az ápoló, aztán magában káromkodik egy sort. Az ilyesmit azok mondják, akik a végén nem adnak borravalót. Miért is adnának, hiszen „kollégák” voltak. Valaha. Ha igaz…

A beteg hetvenéves múlt, magas a homloka, nagy az orra, aranykeretes szemüvege persze nem aranyból van. Duzzadt ajka élveteg természetre utal. A mentős hallgat, innentől már nincs sok dolga. Bár a beteget a pszichiátriára küldi egy orvos, aki nagy név a szakmájában, és akihez küldi, az még nagyobb a pszichiátriában – nem tűnik dühöngőnek. Aligha veti rá magát az ápolóra. Hiszen ő is „kolléga”…

A kocsi robog, a betegtérben világítanak a fények, az ápoló figyeli a pácienst. Elöl ül a mentőtiszt, aki arról ábrándozik, hogy kellene már egy jó zaftos baleset, ahol végre megmutathatná, mit tud. Hátrapillant – itt ma nem lesz vér. És mindjárt éjfél. Talán, ha letesszük ezt a beteget, megszólal a rádió és kapunk egy esetet, reménykedik a mentőtiszt.

Aztán a reflektor sápadt fénykévéje táblára vetül, nyíl parancsol fékezést, kanyarodást. Erdőben robognak, fél percig talán. A fák súlyosan hallgatnak, közelebb rohannak és elmaradnak, miközben állnak mozdulatlanul. A sofőr többször járt itt, tudja az utat. A kapu zárva, de valahonnan figyelnek, talán kamerákkal. Érkezésüket a két orvos telefonon megbeszélte. A mentős csak egy pillanatra villantja fel a kék fényeket, elöl és hátul, mire a kapuhoz érnek, az nyílik. Majd zárul.

A többi – rutin. A beteg kiszáll, saját lábán megy be az épületbe, valaki aláírja, hogy átvette. Élő embert vett át, mint egy tárgyat, egy rabszolgát. Ez utóbbit errefelé most betegnek hívják. A mentősök elköszönnek, személytelen és egyben ironikus ez a Viszontlátásra!, valójában egyikük sem akarja többé látni a másikat.

– A professzor úr betege – suttogja egy ápolónő, kellő áhítattal. Máris vezetik a férfit, bár halványan él bennük a gyanú, hogy talán nem is beteg… Az idősebb nővérek láttak itt már sok mindent. Államtitkárt, aki elgázolt valakit, és rögtön ide menekült, a professzor úr szárnyai alá. Gyárost, aki hitelezői zaklatásai miatt itt akart pár hétre egy kis lélegzethez jutni. Raplis színésznőt, aki luxusellátást követelt, mígnem kiderült, hogy egyfelől semmi baja, másfelől szegény, mint a „klerikális rágcsáló”, ahogyan valaki a templom egerét nevezte.

A beteg hallgat. Az egyik nővérnek rémlik, hogy látta már őt a tévében, meg talán máshol is, de nem ugrik be a neve. Mindenesetre biztos, hogy nem akárki, hiszen a professzor úr telefonált ide az éjszaka közepén, hogy vegyék fel… Már a második emeleten vannak, a bal oldali szárnyon, ide csak a professzor saját, mondhatni exkluzív pácienseit szokták elhelyezni.

Amikor a beteg belép a kellemes kis szobába, első útja az ablakhoz vezet. Kinéz, valamit hiányol, alig észrevehetően rázza a fejét. A két nő összenéz. Üldözési mánia, gondolja az egyik. Azt nézi, bejuthat-e valaki idegen kívülről az ablakon át? Vagy azt, hogy adott esetben ő megszökhet-e?, így a másik.

Aztán a beteg odaadja az iratait, és magára hagyják. Amikor kilépnek, hallják, hogy a férfi belül, a kilincs körül matat. Zárat keres, kulcsot, de nem talál. Ez pszichiátria. Ha vannak is zárak, máshol, és fordítva működnek: csak kívülről zárhatók.

Az egyik nő megnézi az igazolványkártyát:

– Tudtam, hogy valahonnan ismerem. Tudod, ki az új páciens? Nemere István, az író. Aki azt a rengeteg könyvet ontja magából.

2

BUDAPEST, A CHILI SZERKESZTŐSÉGE

Szeptember 3.

Hétfő reggel volt, nem sokkal kilenc óra előtt. Mindenki tudta, hogy hamarosan kezdődik a heti értekezlet. A főnök szobájában gyűltek össze a rovatvezetők, akiket a lapnál csak a négyek bandájának neveztek. Burján volt a főszerkesztő, ötvenes, kopasz feje búbja vörösen fénylett, talán bosszúból, de az egész arcán erősen irtotta a szőrzetet, se szakáll, se bajusz, se pajesz, lassan már szemöldök sem. Sokat látott az utóbbi harminc évben. Tizenegy éve vezette a lapot, a tulajdonosok megelégedésére és saját bankszámláinak örvendetes hizlalására. Mint minden óvatos ember, aki Kelet-Európában nőtt fel, tudta, hogy a pénze felét napnyugaton kell tartania, ha nem akar nagyot bukni. Félévente tett egy kis kirándulást Luxemburgba egy gondosan őrzött táskával.

Helyettese, Salgó: „Negyven múltam éppen tíz évvel ezelőtt”, szokta bemutatni magát. Az egyik párt szóvivője volt régebben („Tudjátok, milyen nehéz tud lenni némelyik szó, és hány ilyet kellett cipelnem?”). De egy nap kijelentette: hazudni máshol is lehet, csak több pénzért, és akkor jött át a laphoz. Hiszen valaha újságírást tanult. A sovány, kicsi Salgót közeli barátai ismeretlen okból Elemérnek szólították, holott Béla volt.

A lap tulajdonosi körét Bartáné képviselte a szerkesztőségben. Nem sok cikket írt, inkább folyton felügyelt. Senki sem nevezte másképpen, mint „a Bartáné”, a háta mögött pedig „a kápó” volt a jól kiérdemelt neve. Jó negyvenes asszony, felnőtt gyerekekkel valahol a lebegő háttérben – senki sem látott férjet, gyereket, de benne voltak az életrajzában. Volt már könyvelő, munkaügyi előadó, HR-es, bár csöndesen lapuló gúnyolói szerint nála ez a rövidítés nem annyira a human relationst, mint inkább a „hamar rád szállok”-ot jelentette. Mindig koromfekete haj, festett szemöldök kölcsönzött neki kissé diabolikus külsőt, amihez szinte kötelező kellékként járult a szúrós szempár és a „tőlem-ne-várd-hogy-mosolyogni-fogok”  típusú arckifejezés. Hogy tényleg a tulajdonosok tették erre a polcra, azt Burján legalább havonta egyszer hallotta tőlük. Amúgy kevesen ismerték a napilap igazi gazdáit. Ha valahol rákérdeztek némelyikre, az biztosan kelletlenül tagadta le – a Chili nem volt kedvelt felsőbb körökben, mert kellemetlen igazságokat írt meg. „Odalent” viszont kedvelték, amit a példányszám is igazolt.

A negyedik Szarka volt, a riportrovat vezetője, de ennél többre tartotta magát a lapnál, és többet is tett. Már unta a folytonos viccelődést a nevével – „Szarka? Miért becézik?” –, és a cikkeit legtöbbször csak egy „Sz” betűvel szignózta. Már ha írt, mert erőssége az íratás volt, bárkit rá tudott venni a lapnál, hogy írjon meg egy anyagot, akkor is, ha az illetőnek fogalma sem volt a témáról, sőt írni se nagyon tudott – bár az ilyeneket Szarka előbb-utóbb kiüldözte a rovatából, aztán a laptól is. Burján hagyta, hadd csinálja, végül is helyette intézte a piszkos munkát, ő volt a kidobóember, és különben is: hadd hulljon a férgese. Szarka már negyvenkettő volt, de kis-szarka korában a szülei még az állampártban töltöttek be nem akármilyen tisztségeket. Mire felnőtt, a kommunistákkal már csak rossz gyerekeket ijesztgettek. Ő a mában élt, minden nevezetes emberről tudott valamit, általában nem dicsérőt. A szobájában volt egy kisebb páncélszekrény, valóságos dossziéraktár. Szerepelt ott mindenki, aki bármit is elkövetett az elmúlt huszonöt évben. A szerkesztőségben egyesek úgy vélték, már azok a bűnök is ott sorakoznak példás rendben, amiket a delikvensek majd csak ezután fognak elkövetni, és hogy a dossziétartó dobozra állítólag az van felírva: Sybilla. Ha igaz is volt, a mitikus jósnőről elnevezett dobozt senki sem látta. A páncél kódját csak Szarka ismerte, ráadásul elvileg minden héten változtatott rajta. A rovatvezető meglehetősen nagydarab ember volt, széles vállakkal, hetente két napon teniszezett, és kétszer úszni ment. Hosszú, zilált haj és nagy hang – szóval tényleg szarka volt a Szarka.

– Lesz valami bomba? – kérdezte Bartáné, de hangja körülbelül annyi érdeklődést árult el, mint amennyire az ékszerteknősöket szokta izgatni a párizsi divat legújabb vadhajtása. Burján hallgatott, és látszott az arcán: ha lesz is, ő ugyan nem süti el most és itt, túl korán. Viszont Béla, alias Elemér – aki a legtöbbször úgy mutatkozott be ismeretlenek előtt, mint egy olimpiai bajnok: „Salgó Elemér, Magyarország!”, dörögte, és erős kézfogást produkált – jellegzetes ravaszkodó arckifejezéssel szólt:

– Hát igenis lesz bomba! Nem árt, ha előre eldöntjük, hogy egyáltalán szóba hozzuk-e majd odakint – intett a nagyterem felé, ahol már gyülekeztek a munkatársak. Bartáné úgy tett, mintha őt nem érdekelné a dolog, de már késő volt, hiszen az előbb éppen ő kérdezte. Burján és Szarka ültükben fordultak Salgó felé, aki nem váratta őket:

– Nemerét… tudjátok, azt az írót, aki…

– Tudjuk!

– Tudjuk, ki az!

– …szóval egy emberem a mentők központi ügyeletéről tudatta, hogy bevitték a Kálnoky-féle klinikára.

– Ott nem gyagyásak vannak? – kérdezte Bartáné, mire Szarka rosszallóan lecsapott (mint aki egy hete vár egy ilyen közbeszólásra, hogy kellően felháborodhasson, és tényleg így is volt): – Nem gyagyásak, nem bolondok, hanem olyanok, akiknek „idegrendszere nem bírt lépést tartani modern korunk rohanó tempójával, és egy kis pihenésre van szükségük” – idézte talán a klinika honlapjáról. Amit Burján is ismerhetett – legalább hetente kétszer oda vágyhatott ő is –, mert átvette a szót:

– Akárki nem juthat be oda. Jól őrzött épület, diszkréció, magas árak, jó szakemberek.

Szarka sem akart lemaradni informáltság tekintetében:

– Az öreg Kálnoky professzor a főnök, ismer mindenkit az előző, a mostani, és a következő kormányban is. Aki e kis hazában nevezetes „gyagyás”, hogy szakszavakat csak tiszta forrásból idézzek – most nem nézett Bartánéra –, nála gyógyíttatja magát. Onnan még nem szivárgott ki információ.

Burján csak egy pillanatig gondolkodott:

– Érdekel ez bennünket? – a többiektől várta a megerősítést. Bartáné persze „hagyjatok-nekem-ezer-fontosabb-dolgom-van-itt” arckifejezéssel nézett rá vissza. Salgó és Szarka latolgattak:

– A pasas hetven múlott, lehet, hogy öregkori agyelgyengülés?

– Ilyen diagnózist nem ismerek. Ha lennél szíves megadni latinul is…

– Keine lateinische Sprache, Herr Salgó, bitte.

– Jawohl, ich verstehen, Herr kleine Scheisse.

Miután négy másodperc alatt eljutottak a szarka német megfelelőjéhez, a ’kis szar’-hoz, Burján, akinek apró szeme, mint egy teniszmeccsen, pattogott a két kolléga között, most közbeszólt:

– Ruhe, verfluchte Schweinerei!

A három férfi végig tökéletesen értette egymást, akkor is, ha némettudásuk itt valahol majdhogynem véget is ért. Csak Bartáné nézett döbbenten, nem tudott németül, ahogyan más nyelveken sem, sőt Salgó Béla/Elemér szerint komoly gondjai voltak egy kis közép-európai finnugor nyelvvel is. Ráadásul nem is elégítették ki a kíváncsiságát, mert a beszélgetés ugyanolyan gyorsan haladt tovább, ezúttal már valamivel érthetőbben:

– Meg kell tudnunk, miért került be!

– Biztos?

– Mi biztos? Az, hogy bekerült?

– Nem, minket a miért érdekel. Hátha van mit keresnünk! Zaftos történet kerekedhet a dologból.

Ekkor beleszólt Bartáné is. Ilyen határozottan még soha nem tette:

– Tudjunk meg róla mindent. A tulajdonosokat érdekelni fogja.

Többet nem szólt, de a száját sokat tudóan szorította keskenyre. A három férfi összenézett. Gyanús volt nekik a dolog. Főleg az, hogy az asszony nem ment ki a folyosóra telefonálni, vagyis ezt az instrukciót most nem felülről kapta. Teljesen magától döntött! – álmélkodtak magukban. Burján felvette a belső telefont:

– Szólok Zolinak. Az értekezleten találkozunk.

Az utolsó szó burjániról magyarra fordítva azt jelentette, hogy „mars ki”. Amint eltakarodtak, máris kopogott Zoli, és 2,4 másodperccel később már ott ült Burján íróasztala előtt. Kezében diktafon, hogy ha bonyolultabb parancsot kap, felvegye.

Zoli huszonnyolc éves volt. Éppen ma reggel határozta el, hogy sohasem lesz harminc, mindig ennyinek fogja hazudni magát. Nagyszülei gazdag sváb parasztok, kulákok voltak, e kettős stigma miatt a családnak az a része, amelyet a negyvenes években nem üldöztek el, az ötvenes évek elején börtönbe került. Akiket kitelepítettek Németországba, azok jártak jobban. Zolit azonban nem érdekelte a múlt, nagyszüleit nem ismerte, ő a mának és maximum a holnapnak élt. A tegnap vagy a holnapután abszolút nem érdekelte, olykor hajlamos volt azt hinni, hogy tegnap nem is volt, holnapután pedig nem is lesz. Nagy, csodálkozó szemével azt sugallta minden riportalanyának, hogy nagyon érdekli, amit hall tőle, közben belül már halálra unta magát. Igazából csak egy dolgot szeretett csinálni: ábrándozni, hogy megnyeri a három és fél milliárdos ötöslottó-főnyereményt. A barátai ezért hülyének tartották, és talán igazuk is volt. Tény, hogy ha valaki elvitte a nyereményt, ő addig nem töltött ki szelvényt, míg a megnyerhető összeg százötvenmillió fölé nem kúszott, mondván: „csak nagyvadra lövünk”. Álomszámait már tizennégy éve játszotta hétről hétre, vagyis még nyolcadik osztályos tanulóként, a zsebpénzéből kezdte a dorbézolást.

– Nemere? Jó témának tűnik. Kiderítem, mi a helyzet, de kell valaki, aki a mikrobuszban letáborozik a klinika előtt, és figyel.

– Vidd, akit akarsz. Holnapra legyen már valami. Az értekezletet megúsztad, tűnés!

– Igenis, kapitány! – Zoli ügyetlenül szalutált, és máris eltűnt. Burján egy percig még nézett maga elé, hátha eszébe jut valami, aztán rájött, hogy fölöslegesen erőlködik. Főszerkesztő vagyok, majd a beosztottak kitalálják, mi a teendő, azért vannak!, gondolta, és kilépett az asztala mögül. Kilenc óra volt, kezdődött a heti lapindító értekezlet.