I.

A köd rémei

1.

Lucius Aelius Aurelius Commodus és Marcus Peducaeus Plautius Quintillus consuli évében

Marcus Aurelius Antoninus Caesar uralkodásának tizenhatodik és Lucius Aelius Aurelius Commodus társcsászár első esztendejében

December calendaeja előtti napokban1

A rideg pára, mint mohó északi szörny, mindent bekebelezett. Befalta a világot, sem nap, sem a nagy folyó jegének csillogása, sem a túlparti Brigetio2 castrum jelzőtüze nem hatolhatott át rajta. A sűrűn hulló hó, mint valami odaadó szövetséges, még inkább fokozta a vak elszigeteltséget.

Publius Aelius Griorra, a hispán strázsa nyugtalanul ácsorgott a celemantiai erőd bástyáján. Nem látta értelmét, hogy szemét meressze a homályba. De mivel ez volt a feladata, kitartóan próbálkozott, hisz nemigen mert szembeszállni a szigorú Iberius Vitrix erődparancsnok utasításaival. Így is volt már a rovásán a csapatban, amiért nem tudott ellenállni néhány értékesebb holminak, amit előbb gazdátlannak hitt, s talán utóbb is. Olyan nagy bűn, hogy ösztöneinek engedve magához vett ezt-azt? De tanult a büntetésekből; igyekezett nem vétkezni, mert még most is sajgott a háta a korbácsütésektől. Inkább a szabályzat értelmében körbejárt a bástyán, hogy minden irányba körülnézzen, még ha valójában nem is látott semmit.

Griorra megborzongott, majd undorral köpött az őrtorony deszkáira. Képtelen volt megszokni ezt a hideg északi vidéket, ezért odáig jutott, hogy gyakran vonta kérdőre isteneit, vajon miféle gúnyos örömmel hozták őt ide a meleg, napfényes otthonából. De az istenek nem válaszoltak. Ő pedig tovább vacogott Pannonia északi határán.

Hogy megnyugvást nyerjen, néha átszólt a társának, aki a kapu feletti másik bástyán teljesített szolgálatot. Az elégedetlen hangot hallva nemigen maradt kétsége afelől, hogy a másik hispán is inkább szolgálna valamelyik ázsiai vagy africai hadtestnél, mint itt. Ám hiába minden: egy besorozott római milesnek még gondolnia sem szabad arra, hogy elégedetlenkedjen a sorsa miatt. Persze titkon azért maga is morgolódott, amikor néhány esztendeje egykori vezérüket, Maximianus parancsnokot az érdemei elismeréséül áthelyezték a császár közvetlen testőrségébe, ők pedig itt maradtak, magukra hagyatva. Bár felesleges volt zúgolódnia, ha az istenek és a császár úgy döntött, nekik itt kell szolgálniuk a birodalmat. Lassan, ahogy beletörődött a helyzetébe, már csak azért fohászkodott esténként a rideg szállásán, hogy legalább ez a vékony, törékeny béke maradjon fenn, amit az uralkodó néhány éve a hadsereg erejével és alkuval kikényszerített a quadusokkal és a markomannokkal. Hisz a háborúságnál még a fagy is elviselhetőbb…

Hangot hallott a félhomályban.

– Hé! Mit mondasz? – kérdezte láthatatlan társát, akivel eddig szót váltott a ködfalon át. Valójában pisszenniük is tilos lett volna őrszolgálatban, bár annyi igazán kijár a falon didergőknek, hogy szórakoztassák egymást.

Nem jött válasz.

Különös rossz érzés vett erőt rajta. Nem hallotta volna a társa a kérdést? Hiszen alig néhány lépés választotta el őket egymástól.

A két bástyát egy vékony palló kötötte össze, amely a kapu fala tetején ívelt át. A strázsa kilépett a saját őrhelyéről a pallóra, majd óvatosan átbotorkált a másik kaputorony felé, amit már elnyelt a köd.

Első pillanatban nem vette észre, végül egy halovány, sötét tömegre lett figyelmes az őrhely átellenében. Az árny felé mozdult; ő rémülten hátralépett egyet, s ráemelte dárdáját.

A társa volt az. Ahogy közelebb ért hozzá, még igazgatta a tunikát az ágyéka körül, aztán fázósan összehúzta vastag posztóköpenyét.

– Csak rám jött a szükség…

Griorra megnyugodott. Már-már szőrös germán pofákat látott előbukkanni a ködből, amelyek végezni akarnak vele, a másik őrrel, aztán bizonyára mindnyájukkal. Könyörtelenül, ahogyan szokásuk volt. Azonban nem ez történt, ezért hálás volt az isteneknek. Most ébredt csak rá, hogy homlokán verejték ütközött ki, noha mindent jég fedett.

Letörölte a rémület izzadságát, aztán visszatért a helyére, nehogy egy váratlan ellenőrzés folytán még büntetést is kapjon. Éppen elég kínkeservnek érezte, hogy ezen a rideg tájon kell szolgálnia. Történhetne már valami, ami elvezérli innen…

Aztán megint arra gondolt, hogy inkább az unalmas napok peregjenek békében, minthogy az őrült germánok sorfala elé kerüljön.

Az őrségváltás maradt az egyetlen éltető erő, a reménysugár. Az évek során kialakult benne a tehetség, hogy megítélje az idő múlását, a nap keltét télen vagy nyáron, így aztán pontosan tudta, mikor jár le a szolgálat. Nem tart már sokáig. Szinte a szájában érezte az első kortyot a szűkös boradagból, amit be kell osztania, hogy egész nap legyen mivel múlatni az időt. Hamarosan visszatérhet az egyik hosszú barakkban lévő körletébe. Biztosan akad még egy kis maradék kolbász meg zabkása reggelire a bor mellé…

Hamarosan…

A nappali fény lassan feléledt, de nem vehetett győzelmet a ködfalon. A folyó felett terpeszkedő pára egyre vastagabbá vált. Kegyetlenül indul ez a tél…

– Itt az idő – nyögte a túlsó bástya felé, majd megindult a toronyból levezető falétrához, amint lentről a váltás közeledését hallotta. – Gyere! – kiáltott vissza még egyszer. A sietős lépésekből tudta, hogy a másik is követi. – Gyere! Melegedjünk meg!

Lemászott néhány létrafokot, majd visszanézett, hogy követi-e a társa. Megrökönyödött a látványtól, még fel is kiáltott. A másik őr e pillanatban háttal zuhant a létra legfelső fokára, feje lefelé hanyatlott, arcát kínok gyötörték, de száján már nem jött ki hang. Egy jókora dolabra3 hegye vágódott a mellkasába olyan erővel, hogy még a mellvértjét is átszakította. Egyik kezével görcsösen kapálózott, hogy kirántsa testéből, de képtelen volt rá. A küzdelem erejétől legördült a toronyból a létra mentén, majd a még mindig szorosan markolt pajzsával együtt Griorra mellett a mélybe zuhant. Mire leért, halott volt.

A férfi megrettenve nézett le rá, majd újra felfelé. Beigazolódott a félelme! Itt az ellenség, nyakukon a germánok! Nem tudta elfojtani az üvöltését; e dermesztő hang kíséretében, teljes felszerelésében lebucskázott az őrtorony magas létrájáról, hogy mihamarabb figyelmeztesse társait. A váltás katonáinak lába előtt terült el, s közben egyfolytában üvöltözött, mintha már most kínoznák. A nappali őrség szerencsére azonnal észhez tért a hangjától, így fegyvereiket előrántva védekeztek a ködből előrobajló ellenséggel szemben.

Fentről, a toronyból, de a cölöpkerítés mentén is germánokat okádott a pára. Mint valami szapora bogár lárvái, ezek a szőrös, hatalmas nyomorultak a köd méhéből születve, egymást taposva egyre nyomultak előre, hogy elárasszák az erőd területét. Hörgő hangjuk elnyomta a meglepett őrök kiáltásait. Griorrának eszébe sem jutott beállni a váltás soraiba, hogy nekifeszüljön a betolakodóknak. Rohant inkább, ahogy a lába bírta, hogy figyelmeztesse a veszélyre a parancsnokságot és a barakkokban pihenő társait. Néhányan utána ordítottak, nem kímélve szitkaiktól, amiért nem veszi fel a harcot, hanem gyáván elfut. Nem érdekelte. Fontosabbnak tartotta, hogy mindenki tudomást szerezzen a betörésről. Nem beszélve arról, hogy nem vágyakozott sebet kapni, áldozattá válni. Eszébe jutott a titkon dédelgetett gondolat is, ami csak terv maradt; most ezért átkozta leginkább magát. Már jóval korábban meg kellett volna valósítania, időben meg kellett volna szöknie innen. Már réges-rég valami tenger melléki, meleg éghajlatú provinciában élhetné világát ahelyett, hogy itt játssza a hűséges katona szerepét, amit amúgy sem neki találtak ki.

– Fegyverbe! Támadnak a germánok! Fegyverbe! – üvöltötte Celemantia erődjének barakkjai és sátrai között. Iberius Vitrix parancsnok hangja, mintha az ő kiáltását visszhangozná, azonnal felbődült, sokkal erélyesebben, mint az övé. Éppen akkor rontott ki a praetoriumból, amikor Griorra figyelmeztető kiáltása felharsant. Szavára többnyire vért nélküli, egyszerű tunikát viselő harcosok rohantak elő mindenhonnan, hogy a megszokott fegyelmezettséggel állják útját az ellenség betörésének. Nem volt könnyű feladat, hiszen mindenünnen germánok másztak be az erődbe. Griorra elképzelni sem tudta, hogyan voltak képesek ezek a barbárok észrevétlenül átjutni a védőárkokon, a külső járőrökön, a tornyok és a falak védelmén. Ezek az óriási erdei emberek hirtelen lidércekké váltak, akiket semmiféle katonai erő, de még varázslat se győzhet le. Csak egyetlen dolog segíthet ellenük: a menekülés! Megvárta, amíg Iberius Vitrix és katonái nekirohannak a falakról beugráló germánoknak, aztán azonnal az ellenkező irányba futott. Szégyen, nagy szégyen, de nem akart nyomorultul megdögleni itt, ebben az átkozott tartományban. A barakkok közötti szűk sikátorba bújt. Néha kilesett, a vérengzés nagyságát mérlegelte, közben mélyeket lélegzett, hogy feltörő és csillapíthatatlan félelmét legyőzze. A harc alakulását látva megerősödött benne a terv, hogy mihamarabb el kell tűnnie, hiszen ilyen erős, lehengerlő támadást még ő sem tapasztalt. Amikor Maximianus parancsnok vezetése alatt állt az erőd, átélt már számos összecsapást, de ez mindegyiken túltett. Biztosra vette, most senki nem éli túl a germánok betörését.

Márpedig ő nem fog itt pusztulni! Visszahúzódott a falaktól távolabbi sikátorok felé, hogy senki se vehesse észre. Egyre azon járt az agya, hogyan oldhatna észrevétlenül kereket. Jól ismerte a parancsnokot; nem volt kétsége afelől, hogy Iberius Vitrix azon nyomban megölné, ha észrevenné a szökését. De csak akkor, ha ő is túléli ezt a napot. Arra viszont e pillanatban kevés esély mutatkozott.

Ez a menekülők ideje, nem a hősöké!

Amint újra kilesett, megdöbbenve tapasztalta, hogy társai csaknem mind meghaltak, a támadó barbárok pedig már szinte hatalmukba vették a castrum felét. Mit tegyen most? Azonnal eldobta gladiusát, nehogy ellenállónak tartsák, ha szembekerül a barbárokkal. Bár ahogy elnézte, ezek a vadak nem kegyelmeznek még a fegyvertelennek sem. El kell bújnia! Olyan helyet kell találnia, ahol biztosan nem keresik! De hol akadhat ilyen hely egy katonai táborban?

A könnyű győzelemtől megrészegült, üvöltöző germánok halott hispán társain taposva nyomultak egyre beljebb a barakkok közé, hogy felkutassák a még élő római katonákat. Cselekednie kell! Hirtelen eszébe villant valami, ami undorító ugyan, de biztos volt benne, hogy ott elrejtőzve élve megúszhatja. Szaporán a latrinasátor felé vette az irányt.

– Nyomorult férgek! Pusztuljatok! – üvöltötte Iberius Vitrix a befelé hömpölygő áradat felé. Bárhogy is próbált szembeszállni az ellenséggel, a szakállas germánok, akik télvíz idején is csak egy köpenybe, térdnadrágba, zárt saruba öltöztek, elsöpörték felszerelt csapatát az útból. Halott társai egymáson hevertek az erőd falai mentén, és beljebb is tetemek halmai látszottak.

Itt a vég!

Vajon mit tehetne ilyen váratlan támadás ellen? S egyáltalán miként szeghették meg a békeszerződést, amit majd három esztendeje kötött a nagy császár az északiakkal? Ennyit érne az adott szó, a hűségeskü, a kétoldalú megegyezés? A szószegők új ellenségeskedést hoznak a limesre?

Bizonyára! Hiszen a barbár éppen attól az, hogy megbízhatatlan, nyers szívű, aki minden megállapodást képes felrúgni, hogy övé legyen a végső győzelem. Iberius Vitrix keserűen csapkodta kardjával a rárontó ellenséget, a csalódás minden támadásakor erőt adott az újabb halálos döféshez. De nem maradhat fölényben, hiszen a germánok jóval többen vannak. Hamarosan eljön a vég!

Hispán isteneinek mormolt imát, miközben egyszerre két támadót is megpróbált visszaverni. Ekkor valaki hátulról lesújtott rá, s Iberius Vitrix előtt elsötétült minden, mintha sűrű szövésű leplet vontak volna a szeme elé.

Amint magához tért, zúgó füleiben távolabbinak érzékelte a dúlás hangjait. Furcsállotta, hogy félmunkát végeztek vele. Ilyenek ezek a germánok. Mennek előre, mert a hősies előrenyomulás a lényeg, nem pedig az, hogy módszeresen kiirtsák ellenségeiket. Ez utóbbi inkább a rómaiak módszere. Aztán végül is nem ostorozta a barbárokat, mivel életben maradt. Az istenei meghallgatták.

Félig betakarta egy lefejezett tetem, még a vérével is beszennyezte az arcát. Talán ezért hitték holtnak, ezért nem kapott újabb döfést. Miután meggyőződött róla, hogy nincs ellenség a környéken, csak dermedt halottak halmai, lassan lefejtette magáról a testet. Apró mozdulatokkal, nehogy észrevegyék, kikecmergett alóla. Sajgott ugyan a háta és a lapockája is, de nem érezte elviselhetetlennek – talán csak egy jelentéktelen csapás érte husánggal vagy kardlappal. Ha penge élét kapta volna, már nem mocorogna.

Előrekúszott a holtak közt. Megszakadt a szíve, amikor felismerte a tetemek fagyott vonásaiban katonáit, tisztjeit – bajtársait. Elvesztett mindent! Vajon nem kellene utánuk mennie? Nem tisztességesebb az égieknek áldozni az életét? Hiszen gyalázatosan alulmaradt a germánokkal szemben, akik… akik észrevétlenül rohanták le úgy, hogy még lehetőséget sem adtak a tisztességes harchoz.

Mégsem! Amit a barbárok műveltek, az esküszegés! Ha végez önmagával, éppenséggel megfosztja a birodalmat egy olyan tanútól, aki bizonyíthatja a germánok szószegését és gyalázatos tettét. Élnie kell, hogy elmondhassa a feletteseinek, a császár képviselőinek, mi történt itt!

A lelkéből feltörő élni akarás megsokszorozta az erejét. A falak alatt heverő halottak között egészen a barakkok széléig kúszott, hogy lássa, mit művelnek a germánok a tábor közepén.

Meg is pillanthatta őket a széles Principalis túlsó oldalán, és felhördült keserűségében.

Sebesült tisztjeit halomba hordták, majd röhögve végeztek velük. Némelyik elővette a farkát, hogy levizelje a haldoklókat, s közben bömbölve röhögött. A társai kardokat, frameákat, fejszéket lobogtatva éljeneztek hozzá. Ezután az erőd hadijelvényét vették elő. Tisztán látta ebből a távolságból is, hogy az egyik barbár felemeli a köpenyét, ráguggol a letört kőszáli kecske jelvényére, amely a hispán ala4 szent signuma volt, aztán rácsinál.

Ezek tényleg barbárok… Iberius Vitrix, aki egykori vezérétől, Maximianustól jól megtanulta, hogy az ellenséget is tisztelni kell, most arra vágyott, bár soha ne hallotta volna ezt az erkölcsös tanítást. Ezek a gyalázatos állatok semmit nem becsülnek, csak a kard vasával lehet kivívni a tiszteletüket. A Pannonnak most nincs igaza! Kegyetlenség, vérengzés, gyűlölet – ez a megfelelő nyelv, amit beszélnek a germánok. Így kell velük beszélni, mert nemigen értenek másféle szót!

Tennie kell valamit ellenük! De vajon mit cselekedhetne ilyen kiszolgáltatottan?

A barbárok, híven önmagukhoz, nem állomásoztak sokáig a bevett falak között. Fáklyák gyulladtak, majd lassan itt is, ott is fellobbantak a tüzek, hogy elemésszék Celemantia cölöpsorait és épületeit. Iberius Vitrix pedig a fogát csikorgatta dühében: tehetetlenül, mozdulatlanul kell végignéznie a pusztítást, ha élni akar.

A germánok minden mozdíthatót elrabolva lassan kihömpölyögtek a tűztől rogyadozó, füstfelleggel takart erődkapun. Utoljára kinyitották az istállókat, hogy messze kergessék a hispán lovasegység hátasait; tombolva menekültek, egy sem maradt az erőd környékén. Iberius Vitrix úgy vélte, ennyi pusztítás után a barbárok délre veszik az útjukat, át a folyón, Brigetio irányába. Neki pedig az a dolga, hogy figyelmeztesse az ottaniakat a közelgő veszélyre.

Talán kiengesztelheti római isteneit, akik gyávának tartják, amiért elrejtőzött a harc elől.

A barbárok mintha el sem fáradtak volna az erőd lerohanásában, harsány vihogással, hetvenkedő üvöltözéssel meneteltek az égő erődtől a part felé. Itt az idő! – határozta el magát Iberius Vitrix. Körülnézett, mindenütt holttesteket talált. Íme, a hősies Ala Prima Hispanorum Aravacorum, az egykor diadalmas, naristákat megfutamító egység! Százak hevertek szanaszét mozdulatlanul, vérükbe fagyva. És a támadás egy óránál sem tartott tovább…

Mit vétettünk, istenek? – kérdezte magától. Újra eszébe jutott a feladat: minél előbb értesítenie kell a túlparti légiót. Celemantia fele már a lángnyelvek martaléka. Bár ki tudja, még így sem biztos, hogy a vaskos köd látni engedi a folyó túlpartjáról a tragédiát. Ezek az átkozottak jól választották ki az időpontot a támadáshoz.

Újabb zajt hallott a keleti kapu felől: a germánok visszatértek a decumanuson. Talán azzal a megkésett paranccsal érkeztek, hogy újra ellenőrizzék a halottakat, vagy keressenek még valami rabolhatót. Iberius Vitrix, amennyire fájdalmai engedték, beljebb osont a barakkok közötti sikátorba, ám a hangok egyre közeledtek. Ha itt marad, megtalálják és elpusztítják.

Mit tehetne most? Hol találhatna biztos búvóhelyet?

Míg hátrált a tábor déli fala felé, eszébe jutott egy jó hely, ami esélyt adhat a megmenekülésre. Arra settenkedett, majd az építmény mögött egy lyukon becsúszott a föld alá.

A bűz elviselhetetlenül facsarta az orrát, de a halálnál mindenképpen jobb választásnak tűnt. A latrina mocskában csaknem mellig tapicskolva, sűrűn kapkodva a levegőt minden átértékelődött. Mi mindent megtesz az ember a szaros életéért!

Letörölte az arcáról a ráfröccsent ganéjt, és észrevette, hogy nincs egyedül. Hátratekintett. Néma, halálfélelemtől dermedt arcok meredtek rá. Legelöl Griorrát ismerte fel, de nem fogta el tőle az öröm. Mögötte Salmidést, a keménykötésű egykori gladiátort látta meg, aki csak a zsoldért állt be a hadseregbe. Vagy tizenegy másik katona is ott kuksolt még a fertőben, akiknek szintén a latrina jutott eszébe menekülésképpen. Bár szerencsére akadt ott egy tiszt is: Milvinius decurio, a helyettese. Némán meredtek egymásra. Talán szégyellniük kellett volna, hogy nem harcoltak utolsó vérükig, s elbújtak, ráadásul ilyen megalázó helyen, csakhogy Iberius Vitrix többé nem foglalkozott ilyesmivel. A legnagyobb szégyen az övé. De ha nem ússzák meg, nem értesíthetik a tartományt a szervezett támadástól. Mert az volt kétségtelenül: szervezett támadás.

Lépteket hallottak közeledni és önelégült rikoltozást. Hirtelen világosság lett odalenn, ahogyan az egyik kerek nyílás fedelét elvették. Senki sem mert moccanni, nehogy elárulják magukat. A fényt egy fej fogta el, valaki bekémlelt a latrina nyílásán, ellenőrizve, hogy rejtőzik-e odalenn valaki, de szerencsére nem fedezett fel senkit a sötétben. A fedél rákerült a nyílásra, újra félhomály lett.

– Mi a terved, uram? – kérdezte egy idő után az egyikük. Iberius Vitrix elengedte a füle mellett a szavakat, aztán mégis a katona felé fordult.

– Először megpróbálok levegőt venni…

– Azt hiszem, követem a példádat, uram.

Kinn elcsendesedtek a zajok. Iberius Vitrix várt még, hogy biztos legyen a dolgában, aztán fogódzót keresett a latrinaárokban.

– Ki kell jutnunk innen. Figyelmeztetnünk kell a provinciát – mondta, aztán tovább kapaszkodott. Szerencsére talált is egy-egy kiálló gyökeret a mélyedés oldalában, amelyeken némi csúszkálás után sikerült felkapaszkodnia. Nyilván akik a pöcegödröt tisztították, szintén itt közlekedtek.

Sikerült a felszínre tornásznia magát, de mielőtt kimászott volna, alaposan teleszívta tüdejét tiszta levegővel. Amint a bűz elillant az orrából, körülkémlelt. A tábor csendes volt, mint egy ravatal. Életnek semmi jelét nem tapasztalta, csak a lángok dolgoztak mohón, hogy minél alaposabb munkát végezzenek.

Összeszorult a szíve a látványtól. Csaknem hat éven át tekintette otthonának Celemantiát. Büszke volt arra, hogy helyőrségi parancsnok lehetett itt egészen attól a pillanattól, amikor Maximianus parancsnok átkerült Marcus Aurelius közvetlen környezetébe. Attól fogva ő lett itt az első ember, keze alól egy újabb újoncnemzedék is kikerült, akik már nem csak Hispániából jöttek az alájába. Megdolgoztatta őket, hogy tanuljanak. A segítségükkel megerősítette, felújította a tábort, kijavította a cölöpfalak, a barakkok korhadásait. Úgy szépítette, mintha a saját otthona lenne. Kár volt. Most nem tudott másra gondolni, mint arra, hogy az ellenség személy szerint őt fosztotta ki, az ő birtokába tört be, hogy kirabolja.

És még szart is kellett nyelnie!

Dühösen mászott ki a veremből. Eszébe sem jutott segítséget nyújtani a többieknek, helyette fontosabb dolga akadt. Először a déli kaputornyok felé rohant, amiből a köd és az egyre gyarapodó füst miatt nem látott sokat. Amint a közelébe ért, akkor döbbent rá, hogy ebben aligha a füst és a pára a ludas. A fatornyokat végzetesen megtépázta a tűz, cölöplábaik megroggyantak, a tetejük leroskadt a földre, amiből viháncoló lángok csaptak ki. A súlyos jelzőharang, amit keresett, használhatatlanul hevert az izzó deszkák és oszlopok között, még reményt sem hagyva, hogy vészjelzést adhasson vele a túlpartnak. Erre hangosan átkozni kezdte a germánokat, a végén már szinte üvöltötte a gyalázatos szavakat. Indulatos hangjára a füstölgő romok mélye mögül innen is, onnan is orrukat és szájukat kendővel eltakaró túlélők bújtak elő. Kilencen voltak, némelyik könnyebb sebesülést viselt a testén. Láttukra Iberius Vitrix még dörgedelmesebb trágárságokat ordított a levegőbe, majd végül intett nekik, hogy kövessék. A két tábori főút kereszteződéséhez szaladt, ahol a praetorium és a principia már szintén a tűz martalékává vált. A tér szélén lévő erődoltár díszeit is lángok emésztették, ahogyan az arrébb álló kisebb faépületet. Iberius Vitrixnek ez utóbbi volt a fontos: beszaladt a füstöt okádó nyitott ajtón, de hiába is remélte, hogy talál bármit, csak az üres helyiség falai vették körül. Ekkor érték utol a többiek.

– Mindent elvittek! – hörögte nekik. – A zsoldunkat és a…

– A hadijelvényeket is!5 – nyögte elkeseredetten Milvinius decurio. Hátrasimított hófehér hajában még ürüléknyomok barnállottak, de alatta a fiatal arc vonásai reszkettek a dühtől. – Nem hagyhatjuk, hogy a becsületünket is elvegyék!

– Na és mit teszel ellene? Odamész a partra, és jó hangosan megfenyegeted őket? – üvöltött torkaszakadtából a parancsnok. Minden haragját beleadta, közben úgy vöröslött, mint a főtt rák. Végül megértette, hogy ártatlanokon tölti ki az indulatait, ezért visszafogta magát, és valamivel halkabban folytatta, de nem engedett a korholásból.

– Most vagytok hősök? Most jár a szátok? Mit tettetek egy órával ezelőtt? Semmi mást, mint hogy a szarban kuksolva vártátok az ellenség távozását! Elég legyen ebből! Ide tettek kellenek, hogy lemossuk a gyalázatot… mindenféle módon.

Griorra szíve szerint most közbeszólt volna, hogy: „te sem tettél egyebet, parancsnok, minthogy ott kuksoltál velünk”, de tartott a bosszútól, ami előbb ér el egy közkatonát, mint egy tisztet. Egyetlen dolog érdekelte csak, ami a legfontosabb volt. Azt viszont szóvá tette:

– Esetleg nem moshatnánk le mihamarabb a szóban forgó gyalázatot, mondjuk, a thermában?

Iberius Vitrix, aki úgy vélte, a parancsaival akadékoskodik valaki, úgy nézett rá, mint valami féregre. Aztán rájött, hogy igaza van a katonának.

– Irány a therma! Először szabaduljunk meg a bűztől!

Mindazok, akik a latrinában találtak menedéket, berontottak az erőd oldalába épített fürdőházba. Az erődnek azt a sarkát megkímélték a lángok, csak a füst marta a torkukat. Ruhástól, vértestől, fegyverekkel a kézben merültek nyakig a medence vizébe, némelyikük még a fejét is alaposan alányomta. A kezek megpróbálták ledörzsölni a ganéjt, olyan erővel, mintha ezzel feledhetővé tennék azt, hogy egy latrina ürege mentette meg az életüket. Egyedül Griorra nem fanyalgott ez ellen – szükségszerűnek érezte. Ha nem zavarják meg azzal, hogy csatlakoznak hozzá a mocsokban, mostanra már réges-rég kereket oldott volna. De így kénytelen-kelletlen itt maradt, persze a megfelelő szökési lehetőségig.

Amint vacogva kimásztak a therma szürkésbarnássá vált vizéből, úgy érezték, mintha óriási terhet hagytak volna maguk mögött.

– Most pedig… – Iberius Vitrix maga elé parancsolta megmaradt katonáit. – Nincs más lehetőség, elindulunk a nyomukban, hátha tehetünk még valamit a mieinkért. De legfőképpen a hadijelvényért. Ha azt nem szerezzük vissza, mit sem ér az életünk! Akkor pontosan azok maradunk, amit lemostunk magunkról. Megértettétek?

Nem jött egyértelmű válasz, csak ímmel-ámmal való helyeslés. Egyedül Salmidés izomkötegei feszültek meg bosszúra készülve, s tarra nyírt fején látszott az eltökéltség. Iberius Vitrix ezért a vezérhez méltó eréllyel förmedt a csapatára:

– Esküdjetek! Ne mondjam még egyszer! Esküdjetek az életetekre, hogy semmi sem lesz fontosabb az elkövetkezendő időben, mint a jelvények visszaszerzése! Esküdjetek minden istenekre!

Ahogyan a többiek, a didergő Griorra is rávágta az igent. Amíg dél felé tartanak, be a provinciába, addig az neki is jó.

– Húzzátok! Rajta! Most!

Vaskos fenyőt vonszoltak a partra, amit az oldalágak csonkjainál megragadva egyre beljebb rángattak a meder felé, ahol már szabadon úszhatott. Ez volt a hevenyészett tutaj. Kidőlve találták a parton, s csak annyi dolguk akadt vele, hogy rövidebbre nyessék az ágait, amelyekbe belekapaszkodhatnak majd. Jó szolgálatot tesz, ha már ezt a nyüves hajóhidat a télvíz idejére felszámolták, s majd csak tavasszal építik újra. De remélte, a fenyő is megteszi; erős lábtempóval, beléje kapaszkodva biztosabban elérhetik a túlpartot.

Az ősz végi esőktől bő áradat megragadta a hatalmas törzset a beléje csimpaszkodó huszonnégy férfivel, s mint valami nádszálat, olyan könnyedén sodorta tovább. A folyó ereje középütt megmutatta erejét; keletnek vitte őket, Crumerum6 és Solva7 irányába. Hiába reménykedtek abban, hogy szemben fognak partot érni, s gyors segítséget nyújthatnak Brigetiónak, vagy hogy utolérve a támadókat visszaszerezhetik a szent hadijelvényeket. A vad folyó keresztülhúzott minden emberi számítást. A hideg sodrásban reszketve kapaszkodtak az ágak csonkjaiba, miközben szemtanúi lehettek a párafellegben úszó Brigetio megtámadásának, amint az ezernyi germán átront a sáncárkokon, majd azonnal a cölöpfalakat támadja. Már egy római gálya is lángolt a kikötőben, ahol nagy zavar támadt. Megremegtek a barbárok megfékezhetetlen erejétől. Akár hét esztendővel ezelőtt, amikor Italia határáig nyomultak, most is olyan hévvel és megállíthatatlanul törtek át minden akadályon. Újra megbizonyosodhattak arról, hogy ez nem egyszerű portyát jelent, hanem kitervelt, szervezett támadást. Háborút. Ismét egy háborút. A látvány okozta elkeseredésükben hiába kiabáltak, szitkozódtak, hiába tettek kísérletet, hogy kievezzenek az erődhöz, a zúgó ár elnyomta hangjukat, megtörte minden igyekezetüket, s egyre vitte a fatörzset keletnek. Az utasainak pedig egy idő után már az is nehezére esett, hogy kapaszkodjanak vagy a fejüket a víz felett tartsák. Az erőteljes hullámtól egyikük kimerültségében eleresztette a fatörzset, s ijesztő sebességgel maradt le mögöttük. Sikolyát hallották egy darabig, amíg a víz felett próbálta tartani magát, ám a tajtékzó habok végül elnémították.

Legalább hatmérföldnyit úsztak feleslegesen, mire megkegyelmezett nekik Istar vad istene. Egy kanyarulat előtt lelassult a hullámok vágtája, ők pedig a fősodorból kicsúszva a part széle felé közelítettek. Amint a fatörzs a súlyánál fogva megfeneklett, reszkető izmokkal küzdötték ki magukat a sekélyesbe. Lihegve néztek körbe, ismerős helyet kerestek, erődöt, burgust, helyőrséget. Végül feladva mindent elterültek a homokos parton, talán el is alélt közülük néhány.

Iberius Vitrix és Salmidés szedte össze magát legelőször. Próbáltak behatolni az ártéri erdő lombtalan ágainak rengetegjébe, hátha előbb-utóbb valahol valamiféle csempészútba, gyalogösvénybe vagy akár a limesútba botlanak. Amint eltűntek a kopár erdőben, a többiek is utánuk eredtek. Senki nem akart magára maradni.

Talán itt az idő, morfondírozott Griorra. Aztán eszébe jutott, hogy pillanatnyilag borzalmasan ingatag talajon állnak. Ha az ellenség megint uralja a provincia határ menti részét – és a germán támadás után hogyan is lehetne másként –, akkor nagyobb biztonságban van, ha nem egyedül veszi nyakába a vidéket. Bizonyára lesz még jobb lehetőség…

Némi keresgélés után a parancsnok és a volt gladiátor rálelt a part mentén futó határútra. Ez megkönnyítette a tervüket, hogy visszatérjenek Brigetióba segítséget nyújtani bajtársaiknak a germánok ellen. Bár gyalogszerrel nem kis távolság volt, de Iberius Vitrix reménykedett, hogy tart még a csata, amikor elérik az erődöt. Arra is gondolt, hogy az út mentén épült burgusok vagy utazóállomások valamelyikében – ahol mindig akadnak váltás lovak – szerezhetnek hátasokat. Addig viszont nem marad más hátra, mint a futás.

Egy óra múlva az iram erőltetett menetté szelídült, de azért jócskán haladtak. A párás hideg sarkallta őket, nem kevésbé a megtorlás vágya. A tiszteknek leginkább ez adott erőt, a közkatonáknak a latrinában eltöltött percek szégyene vagy a bujkálás gyalázata.

Már érezték az orrukba csapó füstszagot, ami semmi jót nem ígért. Nyilván a barbárok jelentős károkat okoztak Brigetiónak és környékének a váratlan támadással. Iberius Vitrix egyfolytában ostorozta magát: saját vétkének rótta fel, hogy feltartóztatni sem tudta az idegeneket, de még figyelmeztető jelzést sem sikerült küldenie. Úgy gondolta, ha összecsapnak a barbárokkal, nem félti az életét. Büntessék csak az istenek.

Az egyik kanyarnál az útszélen gondozott ligetecske tűnt fel, közepén Silvanus8-szoborral. Előtte félig elégett ételáldozat dermedt a hidegben, amelyet nemrégen helyeztek az oltárra. Iberius Vitrix ösztönösen lelassított előtte, aztán ahogy újra a távolba emelte a tekintetét, hirtelen megtorpant. Sebtében visszahátrált a fák takarásába. Még a mögötte igyekvőket is erélyesen visszatolta a fedezékbe.

– Germánok jönnek szembe az úton! – mutatott előre, s kivonta a kardját. – Készüljünk!

Milvinius is kilesett, aztán döbbent arccal meredt Iberius Vitrix kardjára.

– Ezzel akarod megállítani őket, uram? A mi huszonhárom főnyi csapatunkkal? Azt a legalább ezerfős sereget? Nem állunk méltó bosszút, ha egy minuta alatt lemészároltatjuk magunkat! Csak vérszemet kap tőlünk az ellenség. El kell bújnunk! Ide, ide, a cserjésbe!

Az út mentén összefüggő örökzöld bozótos burjánzott egészen a partig, amely mindnyájuknak elég fedezéket nyújtott. Milvinius belerohant, szinte elnyelte a méregzöld vadon. A többiek gondolkodás nélkül követték a példáját, legvégül a parancsnok is.

Tompa csend borult rájuk. Némán, visszafojtott lélegzettel várták ki, hogy a trappolás meg a fojtott északi beszéd hangjai közeledjenek, erősödjenek. Némelyikük a cserjésben rejtőzködve az isteneihez rimánkodott, hogy ne legyen semmi, ami felhívhatná rájuk a rémisztő barbárok figyelmét. Az utakat többnyire sziklákkal vagy kisebb kövekkel töltötték fel, hogy ne álljon rajta a sár és a víz, így nem hagyhattak nyomot maguk után. De ki tudja, milyen állatiasan kifinomult ösztöneik vannak ezeknek a germánoknak?

Griorra összeszorított fogakkal lesett ki a levelek mögül. Vizelhetnékje támadt a feszültségtől, ahogy a germánok erőszakos torokhanggal közeledtek. Katona volt, habár igazán szeretett volna megszabadulni a kiszolgáltatottságtól. A rómaiakra jellemző elhivatottságot, hogy akár az élete árán is meg kell fékeznie a birodalom ellenségeit, végképp nem érezte. Miért is tenné, amikor a zsoldját is ezek rabolták el? Szabadságra vágyott, békére. Ám azt nem adják olyan egyszerűen – ahhoz sokat kell még küzdenie.

Tőle kétlépésnyire hömpölygött el a germán áradat. Ki támadja akkor Brigetio erődjét, ha a barbárok szanaszét szaladgálnak a limes mentén? Áldotta az eszét, hogy nem szökött meg az imént, mert nagyon könnyen az ellenség dárdájára tűzve végezhette volna…

Hosszan menetelt el előttük a barbár sereg. Fáradhatatlannak látszottak és rettenthetetlennek. Amíg Rómának és segédcsapatainak a határvédelem élet-halál kérdése, addig a germánoknak ez valamiféle hősies virtus. Ők az örömüket lelik abban, ha betörnek a provinciába, portyáznak, rabolnak és gyilkolnak. Már a gyermekeik is úgy nőnek fel, hogy ez jelenti a megmérettetést, a kihívást, sőt a szórakozást is. Mi meg beledöglünk, csikorgatta fogait Griorra.

Amint a barbárok gyalogosegysége elhaladt végre a keleti irányba, csend lepte be a ködös partvidéket. Újra szitálni kezdett a havas eső. Az örökzöld bozótosok halkan zizegtek az égből jövő adománytól, s a méregzöld levelek hamarosan fehérlettek, majd roskadozni kezdtek a csapadék súlyától.

Amint csend lett az úton, a hispánok óvatosan előbújtak a fedezékből, hogy felsorakozzanak Iberius Vitrix mögött. A parancsnok nyugtalanul tekingetett hol előre, hol vissza, végül megszólalt.

– Bár többen lettünk volna! Bárcsak megfékezhettük volna ezeket! Jaj annak a castrumnak, amely az útjukba kerül.

– Ezek támadtak ránk és az erődünkre odaát? – vetődött fel Milvinius decurióban, aki egyre csak keletre meresztette a szemét, hátha megpillanthatja a germánok sereghajtóit.

– Nem hiszem! Ahogy a vízből látszott, több csapat indult Brigetio ellen. Azok közül csak az egyik támadhatta meg Celemantiát. A többség nyilván már éjszaka átkelt a túlpartra, hogy sötétben vegye be a provinciát.

– Akkor ezek szerint szétszélednek. Így több csatatéren kezdhetik egyszerre a hadműveleteket. Ismerjük a germánokat, feleslegesen nem fektetnek semmibe nagy munkát. Ez viszont az: nagy munka, komoly feladat. Nem lehet véletlen.

A többség bólogatott.

– De bármi is történt – dörrent rájuk Iberius Vitrix, mint aki unja már az üres okfejtést –, nekünk van egy kötelességünk! Vissza kell szereznünk a jelvényeinket!

– Vissza! – hördült fel Salmidés. – Mégis hogyan? Honnan tudjuk, mely germán csapat rabolta el tőlünk?

Csend lett. Iberius Vitrix gyilkos pillantást lövellt az egykori gladiator felé, ám válaszolni ő sem tudott. Végül annyit mondott, mikor már kínossá vált a csend:

– Majd az istenek megmutatják! – aztán intett, hogy folytassák útjukat.

A csapat a lassan fehérré váló úton nyugatnak indult, Brigetio irányába, nem találkoztak más germánokkal. Az úton az elhaladó barbárok nyomait viselte a lerombolt úti állomás, ahol holttesteket és épületromokat marcangoltak a kíméletlen lángok. Iberius Vitrix az azonnali továbbindulás mellett döntött, ám az utolsó pillanatban mégis megváltoztatta a parancsot. Képtelen lett volna otthagyni az ártatlan áldozatokat az állomás romjai között, hogy varjak lakomájává váljanak. Némán és kegyelettel hantolták el azt a tíz katonát, akik reggel még reménykedve bámultak az égre, hogy isteneiket hívják segítségül e napon. Amint végeztek, lélekben meggyötörten, a barbárokat sűrűn gyalázva indultak tovább Brigetióba.

Valóban lemaradtak a harcokról. A város nem sínylette meg úgy a támadást, mint ahogy a folyóból nézve sejteni vélték. A Prima Adiutrix Legio erős egységei visszaverték az ostromlókat, s űzőbe is vették a több egységre szakadt germán sereget. Ám a barbárok ősi taktikájukkal élve ügyesen elkerülték a római járőröket és rendfenntartó egységeket. Mint mindig, most is egyre mélyebbre hatoltak Pannonia testébe, rejtőzve, fosztogatva, a lakosságot megfélemlítve, s mire a birodalmi seregek rajtuk ütöttek volna, már csak hűlt helyüket találták.

A brigetiói tábor méhkasra emlékeztetett, amikor bebocsátást kértek. Ám már a kapuban elkezdődtek a megpróbáltatásaik. A megtöbbszörözött létszámú előőrs parancsnoka, aki a keleti kapunál, a hármas védőárok feletti átkelőn teljesített szolgálatot egységével, faggatni kezdte Iberius Vitrixet.

– Honnan? – kérdezte goromba gyanakvással.

– Celemantiából. A túlpartról.

– Celemantia elpusztult. A nyomorult szőrös pofájúak mindenkit lemészároltak odaát.

– Így van, csak mi menekültünk meg – dörrent rá a nála magasabb rangú tisztre Iberius Vitrix. Egy ilyen nap után elege volt abból, hogy még a kilétét is igazolnia kell. Ám a helyi parancsnok nem visszakozott.

– Mutass valamit, ember! Hol a szakaszod jelvénye? Egyetlen signumot sem tudtok felmutatni! Miért higgyek neked? Ezzel az erővel éppen úgy lehetsz germán kém is. Az istenekre, legszívesebben keresztüldöfnélek, hogy ne legyen már több gondom ezen az átkozott napon!

– Hidd el, én se kevésbé… – krákogta Iberius Vitrix, és látványosan megragadta spathája markolatát. A tiszt hátralépett, szintén a fegyvere után nyúlt, ahogyan a mögötte álló legalább ötven katona is. Feszült mozdulatlanságba meredt mindenki, arra várva, hogy parancs hangozzon el akár a kaszabolásra, akár a visszakozásra. Azonban ekkor egy nem várt harmadik szólalt meg.

– Ismerem őket, parancsnok. Engedd be ezt a csapatot, mert kétségtelen, hogy Celemantia túlélői kérnek bebocsátást. S ha jól gondolom, igazán kiérdemelték a veszteségek és fájdalmak után a pihenést. Azok, akiknek mondják magukat, biztosítalak. A celemantiai helyőrség.

– A volt celemantiai helyőrség… – morogta Iberius Vitrix keserűen, aztán felnézett, hogy megköszönje az illetőnek a segítséget, bárki legyen is. Ám mielőtt megtehette volna, a tiszt továbblovagolt, ő pedig csak a hátának mormolt köszönetet. Mégis felismerte, ha másról nem, hát az alkarjára tetovált villámról. A neve ugyan nem jutott eszébe, de a jel a karján elég ismertető volt, hisz annyit jelentett: hős. Jó néhányan viseltek ilyen jelet a seregben, azok, akik évekkel ezelőtt túlélőként megtapasztalták az istenek beavatkozását északon, amikor Iuppiter villámai és viharos zápora mentette meg a császárt a seregével együtt a Granua folyó völgyében. Aki ott volt egykor, ma mind héroszoknak kijáró tiszteletet kapott Róma seregeitől. A császárt is isteninek tekintették, hiszen az istenek védték meg. Iberius Vitrix mindent tudott erről az eseményről, mélységes tisztelettel adózott irántuk.

– Szerencséd, hogy ilyen patrónusod van – morogta a kapuparancsnok, aztán sürgetően intett a kezével, hogy menjenek tovább. Iberius Vitrixben ismét fellángolt a düh, de Milvianus karon ragadta, hogy maga után húzza.

Első dolguk volt, hogy a praefectus castrorumnál szállásért, ellátásért jelentkezzenek. Csakhogy a centuriót egész estig nem találták, s amikor végre megjelent a hivatali helyiség előtt, nem mutatott készséget, hogy orvosolja a gondjukat.

Iberius Vitrix és a mostanra egyre feszültebb Salmidés nem türtőztette tovább magát. Mindketten felé rontottak, s egyiküket sem érdekelte már, hogy katonák veszik körül az illetőt. A volt gladiator dühödten rivallt a közönyös férfi arcába.

– Egész nap rád vártunk, ember! Elég legyen már a szarakodásból! Ma reggel még volt erődünk, cohorsunk, békénk és nyugtunk, de a halál napja köszöntött ránk. Több száz bajtársat vesztettünk, magunk is majdnem a folyóba fúltunk. Talán megérdemelnénk némi figyelmet!

Az Albinus nevű praefectus, egy vörös arcú, hízott ember, aki biztosan azért lett táborparancsnok és szállásmester, mert a gladiust talán meg sem bírta volna lendíteni, még választ se tudott kinyögni, annyira meglepődött ezen indulattól.

– Kik vagytok? – kérdezte végül, amint magához tért. Iberius Vitrix megvetően pillantott rá, majd a foga között szűrte a szavakat.

– Azok, akik egy nap alatt több kínt láttak és viseltek el, mint te egész életedben. Tegnap még a celemantiai helyőrségnek hívtak minket. Mára ennyien maradtunk.

A szállásmester a szokottnál is vörösebb lett a dühtől, amiért így merészeltek beszélni vele a katonái jelenlétében, de nem mozdult. Ám tíz harcosa lassan körbevette Iberius Vitrixet és Salmidést. Erre Albinusnak megjött a józan esze: leintette katonáit, s fölényesség helyett higgadt szóval próbált békét teremteni.

– Gyalázat, amit… amit a germánok műveltek… – nyögte végül, belátva, hogy aznap sokan szenvedtek a barbárok betörésétől. – Itt a környéken is mindent feldúltak. Képtelenség feltartóztatni őket. Majd a praefectus praetorio meg a császár és a fia megteszi, ha eljön. Remélem… Nagyon remélem, hogy Iuppiter tüze elemészti végre ezeket! Nos, hát… Nézzük… Veletek mi legyen? Az aquaductus melletti egyik menettáborunkban van néhány üres barakk. Foglaljátok el. Ez az ember – egyik testes, koros veterán harcosára mutatott – elvisz titeket oda, megmutatja a tisztet, aki a felettesetek lesz egy időre, aztán ellát élelemmel. A sorsotok felől én nem dönthetek. Tavasszal megérkezik az új császári legatus, úgy hírlik, nagy hadvezér, jó szeme van a katonákhoz. Beszélik, hogy ádáz ellensége a germánoknak, ő fog dönteni rólatok is, addig várakozzatok az új helyeteken.

– Köszönöm, praefectus – morogta Iberius Vitrix. Tudta jól, e rendelkezés gyalázatos megszégyenítése egy cohors maradványának, de nem maradt ereje vitatkozni.

A preafectus mondott még valamit úgy, mint akinek valójában nincs indítéka megsérteni ezt az egységet. Csak elmondta, jó tanácsként.

– A helyetekben a körletben meg a vízvezeték környékén maradnék. A híretek máris megelőzött, nem hiszem, hogy szívesen látnának itt az erődben titeket. Ez az igazság, sokan nem bíznak bennetek, vannak, akik meg is vetnek…

– Ugyan miért? – förmedt rá a kelleténél indulatosabban a hispán parancsnok, bár nagyon jól tudta az okot.

A praefectus végigmérte a huszonhárom főnyi csapatot, majd tekintetével jelentőségteljesen végigpásztázta a hispánok kezeit. Egyik sem markolt hadijelvényt.

– Elvesztettetek néhány dolgot ma, ugye?

Iberius Vitrix dühösen a tokban pihenő kardjára csapott. Fegyver, csuklóvédő, fémveretes szíj csendült egyszerre ettől az indulatos mozdulattól.

– El… – nyögte végül. – De esküszöm, megtaláljuk a jelvényeinket. Addig nem halhatunk meg!

– Ez bizony fontos lesz – mondta a praefectus. – Ugyanis a katonák távol tartják magukat tőletek, félnek, hogy szerencsétlenséget vagy rontást hoztok rájuk. Ha lehet, találjátok meg azokat a nyomorult jelvényeket. Bár leginkább azt tanácsolom, maradjatok nyugton, bízzátok magatokat a császári parancsnok jóindulatára.

Iberius Vitrix bólintott, majd keserűen elfordult a férfitől, hogy egységével elinduljon a katona nyomában új szálláshelyükre. Ezek után vajon mi mást tehetnének, minthogy meghúzzák magukat?

Csak abban reménykedett, az istenek valóban jóindulatú legatust küldenek…

1 Kr. u. 177 novemberének végén.

2 Komárom. A keleti városrész, a régi Ó-Szőny a tulajdonképpeni római település pontos helye.

3 Csákánybalta.

4 Ala: kb. ötszáz, illetve ezerfős római lovasegység, általában a csaták során a legiók jobb- és balszárnyát képezték.

5 Nincs egyértelmű ókori utalás arra, hogy a nem italiai toborzású, tehát a provinciában szervezett auxiliáris segédcsapatok is rendelkeztek-e olyan jellegű hadijelvényekkel, mint a legiók (birodalmi sasjelvény, császárportré, a legio saját jelvénye az egység nevét viselő zászlóval). Van olyan szaktekintély, aki valószínűsíti ezt. Nekem is ez tűnik logikusnak, még ha nem is egyértelműen bizonyított.

6 Nyergesújfalu.

7 Esztergom.

8 Ősi római erdei isten. Az erdő, mező és nyájak őrzője, határok és a tulajdonjog védelmezője. A pannonok az idők során összemosták a saját kelta, eraviscus isteneikkel, így Silvanusnak létjogosultsága lehetett a pannon panteonban is.