BORÍTÓSZÖVEG

Cherry Costello élete hamarosan örökre megváltozik.

Somersetbe költözik az apukájával, ahol egy új anyuka és négy vadiúj testvér vár rá.

Rögtön az első napon megismeri Shay Fletchert, aki annyira szívdöglesztő, hogy az már közveszélyes. Csakhogy Shay foglalt: Cherry új mostohatestvérével, Honey-val jár.

Cherry pontosan tudja, milyen kockázatos Shayjel barátkoznia – hiszen ezzel mindent tönkretehet. Csakhogy ez még nem jelenti azt, hogy távol is tudja tartani magát tőle…

Öt lány, öt nézőpont, öt könyv.

Cherry története, a Cseresznyés ábránd az első.

Cathy Cassidy

CSERESZNYÉS ÁBRÁND

Cherry története

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Cherry Crush. The Chocolate Box Series 1.

Penguin Books Ltd., London, England, 2010

Hungarian translation © Angyalosy Eszter, 2014

Szöveg © Cathy Cassidy, 2010

Illusztráció © Puffin Books, 2010

Szerzőfotó © Louise Llewelyn, 2012

Illusztrátor

Sara Flavell

Magyar kiadás © 2015 Kolibri Gyerekkönyvkiadó, Budapest

A Kolibri Gyerekkönyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Második kiadás

ISBN 978-615-5541-61-2

Felelős kiadó a Kolibri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Balázs Eszter Anna

Szerkesztő Nagy Boglárka

Olvasószerkesztő Bardi Betty

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával tervezte Rajka Mária és Kállai Dávid

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

KÖSZÖNET…

Liamnek, Calnak és Caitlinnek, a szeretetükért, a sok nevetésért, és hogy kitartottak mellettem… Meg persze anyunak, Joannak, Andynek, Lorinak és az összes csodás családtagomnak, legyen szó közeli vagy távoli rokonokról. Köszönöm fantasztikus barátaimnak, Helennek, Sheenának, Fionának, Mary-Jane-nek, Maggie-nek és Jessie-nek a beszélgetéseket, az e-maileket, a bulikat, a sütiket, a nevetéseket és az öleléseket… ti vagytok a legjobbak!

Köszönöm Catrionának, hogy ilyen csodálatos személyi asszisztens, Martynnak a matekozást, Darley-nak és az angyalainak, hogy ennyire nagyszerűek minden területen. Külön köszönöm imádott szerkesztőmnek, Amandának, hogy segített kibontani a történetet, amit meg akartam írni, és Sarának, hogy ilyen csodás borítót tervezett. Köszönöm Adele-nak, Francescának, Emilynek, Taniának, Sarah-nak, Kirstennek, Jennie-nek, Jayde-nek, Lisának és a Puffin egész csapatának az Egyesült Királyságban és a tengeren túl.

Hálás vagyok Sophie-nak, az ő csokikészítős történetei adták az ötletet, és Caitlinnek, mert az ő Japán-imádata segített elmélyíteni a sztorit.

De legfőképpen az olvasóimnak köszönöm… miattatok van értelme ennek az egésznek. Azt kértétek, írjak egy sorozatot, úgyhogy íme… Remélem, szeretni fogjátok!

1

Van néhány dolog a Clyde Akadémián, amit egész biztosan hiányolni fogok… Olyasmik, mint a sajtos makaróni és a sült krumpli, a piskótafelfújt sodóval, vagy hogy kedvemre bámulhatom Ryan Clegg tarkóján a szőrszálakat rajzórán. És olyan dolgok is vannak, amiket egyáltalán nem fogok hiányolni. Például a matekdogákat, a menzapörköltet vagy mondjuk Kirsty McRae-t. Na, Kirsty McRae aztán egész biztosan nem fog hiányozni…! Ő és a barátnői állandóan az őrületbe kergetnek.

Mindenük megvan… Tökéletesen belőtt haj trendi melírcsíkokkal, tökéletes egyenruha, az a menő fajta, amit csak a TopShopban lehet megvenni a Buchanan Streeten. Mindig jó jegyeket kapnak, népszerűek, a tanárok imádják őket, a fiúk döglenek értük.

Mindenki olyan akar lenni, mint ők… Mindenki, kivéve engem. Én egyáltalán nem vagyok olyan, mint Kirsty McRae, egy kicsit sem. Nincs tökéletes hajam, az egyenruhámat használtan vettük, ráadásul most épp egy eltüntethetetlen ragacsos folt is díszeleg rajta, mert reggel ráejtettem a lekváros pirítósomat. Nincsenek jó jegyeim, legfőképp azért, mert általában a buszon csinálom meg a leckémet suliba jövet, és a tanárok egyáltalán nem bírnak, kivéve az angoltanárt, aki azt szokta mondani, igen élénk a képzelőerőm.

Nem vagyok biztos benne, hogy ez dicséret.

Egyszerűen nem látom, mi olyan nagy szám Kirsty McRae-ben.

Még csak nem is kedves. Amikor hétéves voltam, áthívtam magunkhoz uzsonnára. Erre ő egyből nekiállt panaszkodni, hogy nem szereti a vajas kekszet, és azzal cukkolt, hogy miért van az aranyhalamnak kutyaneve. Nekem akkor még fogalmam sem volt róla, hogy a Tekergő kutyanév. Apu ötlete volt, valószínűleg viccesnek tartotta.

Aztán Kirsty megkérdezte, hol a mamám, mire én azt válaszoltam, hogy nekem nincs olyan.

„Ne hülyéskedj – nyaggatott. – Mindenkinek van mamája. Ki csinálja meg a reggeli kakaódat? Ki mossa és vasalja a ruháidat?”

„Hát apu!”

Bár igazából apu sosem vasalt, csak alaposan kirázta a ruhákat, és közben nevetve azt mondta, hogy néhány gyűrődésbe még senki se halt bele.

„Elváltak? – faggatott tovább Kirsty suttogva. – A mamád lelépett vagy ilyesmi?”

„Dehogy!” – feleltem.

Kirsty erre összevonta a szemöldökét.

„Akkor örökbe fogadtak? – kérdezte. – Biztosan, hisz nem is hasonlítasz apukádra. Inkább olyan… nem is tudom, japánnak vagy kínainak nézel ki.”

„Nem is! Skót vagyok, mint apu!” – csattantam fel.

„Szerintem ő igazából nem is az apukád!” – jelentette ki Kirsty, és amikor látta, hogy könnyek gyűlnek a szemembe, kinevetett.

Aztán hétfőn a suliban mindenkinek elmesélte, hogy örökbe fogadtak, és hogy az apám padlót söpör a McBean Csokigyárban, a gyártósoron.

Amit néha tényleg megtesz, de akkor is. Nagyon gonosz kijelentés volt.

Kirsty McRae egész biztosan nem fog nekem hiányozni.

Épp ebben a pillanatban vonul be a díszkíséretével az ebédlőbe. Előretolakszanak a sorban, aztán persze pont az én asztalomhoz kell odasétálniuk, ahol egyedül ülök a sajtos makarónimmal meg a sült krumplimmal, és mit sem törődve velem, lehuppannak az üres székekre. Lepakolják a tálcájukat a salátájukkal, megigazítják a hajukat, újrakenik a szájfényüket, és fiúkról, randikról meg manikűrről kezdenek cseverészni.

– Hé, Sorcha – mondja Kirsty. – Fogadjunk, hogy nem mered megdobni Miss Jardine-t sült krumplival!

Sorcha erre kikap egy sült krumplit a tányéromból, és elhajítja. Pontosan az igazgatónő kosztümjének a vállán landol, onnan pedig leesik a földre. Miss Jardine haragosan körbenéz, majd a tekintete megállapodik rajtam. A villámra szúrt sült krumpli megáll a levegőben, félúton a szám felé. Az igazgatónő szigorúan összehúzza a szemöldökét, de mivel nincs semmi bizonyítéka, végül visszafordul az ebédjéhez. Kirsty alig tudja visszatartani a nevetést. Jeges pillantást lövellek felé.

– Te meg kit bámulsz? – mordul rám.

– Senkit – felelem, amin akaratlanul is elmosolyodom, hiszen Kirsty tényleg az: egy senki.

– Most meg mit vigyorogsz? Akkora nyomi vagy, Cherry Costello!

Undorodva mér végig, mintha valami kicsi és nyálkás dolog lennék, amit az egyik salátalevélen talált. Kivételesen állom a tekintetét, és közben még szélesebben vigyorgok. Eltorzul az arca a dühtől. Odafordul a barátnőihez.

– Hé, tudtátok, hogy Cherry akkora lúzer, hogy még az anyja is lepattintotta, és elmenekült a világ másik végébe? Milyen érzés, Cherry? Hogy még a saját anyád sem bírt megmaradni a közeledben?

– Semmit sem tudsz az anyámról – sziszegem.

Kirsty felnevet.

– Ó, dehogynem! – mondja. – Hiszen együtt jártunk általánosba, vagy elfelejtetted? Anyukád filmsztár, nem igaz? Hollywoodban él. Ezt mesélted ötödikben. Vagy divattervező és New Yorkban lakik? Hatodikban ez volt a sztorid! Aztán mi is volt még? Szupermodell, énekesnő, balett-táncos… Tokióban, Sydney-ben, Külső-Mongóliában? Úristen, Cherry Costello, te akkora egy hazug vagy!

Felnevet, én pedig gyűlölöm, most tényleg, igazán gyűlölöm őt.

– Hagyd már, Kirsty! – szól rá Cara, de hiába. Kirstyt sosem érdekelte, ha túl messzire ment. Ő inkább az a típus, aki addig bökdösi az embert egy hegyes bottal, amíg folyni nem kezd a vére.

– Az anyukád nem is színésznő, nem igaz, Cherry? – undokoskodik tovább Kirsty, mire a többiek, még Sorcha és Cara is felnevetnek.

– Nem – felelem égő arccal.

– És nem is divattervező vagy modell vagy balett-táncos, igaz?

– Nem…

Olyan, mintha az egész ebédlő elcsendesedett volna. Mind hallani akarják Kirstyt. Mind látni akarják a megsemmisülésemet.

– Mindent csak kitaláltál, hogy érdekesebbnek tűnj, nem igaz, Cherry? – folytatja Kirsty. – Milyen kár, hogy nem jött be! Merthogy egy kicsit sem vagy érdekes! Ahogy az anyád sem az!

Fájdalom hasít a mellkasomba, a szégyen keserű fájdalma. Lázasan kutatok az agyamban, hátha eszembe jut valami frappáns válasz, valami méltó visszavágás. De semmi. Már minden álmomat, minden elképzelt történetet felhasználtam, még mielőtt Kirsty hazugságnak bélyegezte volna őket…

Valójában tényleg azok voltak. Még akkor is, ha én olykor egy kicsit hittem bennük.

– Valószínűleg anyád is épp olyan senki, mint te! – szúr oda még egy utolsót Kirsty.

Hátralököm a székem, és felpattanok. A lábamból kifutott az erő, a kezem remeg, ahogy felkapom a tálcámat. Egyszerűen fognom kéne az ebédemet, és elsétálni onnan, átülni egy másik asztalhoz a terem legtávolabbi végében, ahol Kirsty és a bandája nem tud tovább bántani.

Ezt kellene tennem.

Vagy az is lehet, eljött az idő, hogy megmutassam Kirsty McRae-nek, mit is gondolok róla valójában. Végül is, már nincs mit veszítenem. Mögé lépek, és megbillentem a tálcámat a feje felett. Elégedetten figyelem, ahogy a makaróni és a sült krumpli a haján landol, és a sajtos massza lassan elindul lefelé a tökéletesen melírozott tincseken. Sült krumplik potyognak a fehér blúza ujjára, olajos foltokat és vérre emlékeztető ketchup-plecsniket hagyva a bőrén.

– Úristen – suttogja Sorcha.

És eleinte lassan, bizonytalanul, de aztán egyre határozottabban tapsolni és ujjongani kezd az egész ebédlő.

2

Miss Jardine természetesen egyáltalán nincs elragadtatva. Ő nem annyira a hősiességet látja a tettemben, mint inkább előre eltervezett, kegyetlen támadást egy iskolatársam ellen, ami szerény véleményem szerint kicsit azért túlzás. Mármint, ha az egészet előre kitaláltam volna, biztosan egy olyan napot választok, amikor pörkölt van, vagy valami hasonló. A sajtos makaróni a kedvencem.

Akárhogy is, Miss Jardine nagyon dühös. Olyan keskeny vonallá préselte össze a száját, hogy alig látszik.

– Szegény Kirsty épp az orvosi szobában van – tájékoztat. – Szerencséd, hogy nem szenvedett komolyabb égési sérülést, vagy nem kapott sokkot!

Felhúzom a szemöldököm. Szegény Kirsty?! Na persze! Egy komolyabb sokk még jót is tenne neki. Talán mire magához térne, elfelejtené, hogy valójában egy undok, gonosz boszorkány. Mondjuk nem túl valószínű, de azért nem lehetetlen.

– Cherry, a viselkedésed teljességgel elfogadhatatlan! – sápítozik tovább Miss Jardine. – Mégis mit vétett Kirsty McRae valaha is ellened?

Pislogok. Hol is kezdjem? Vegyük például azt, amikor csak úgy, szórakozásból lehúzta a tornazoknimat a klotyón. Vagy amikor elhíresztelte, hogy látta az apukámat csokinak öltözve a Sauchihall Streeten, miközben mcbeanes csokikat osztogatott.

Vagy elmesélhetném azt is, miket szokott csinálni azokkal az iskolatársainkkal, akiket úgy istenigazából utál… Múlt hónapban rajzórán egy papírvágóval lenyisszantotta Janet McNally derékig érő copfját. És még csak bajba sem került miatta! Esküdözött, hogy a közelébe sem ment a papírvágónak, és a végén még Janet lett a hibás.

Őrület!

– Hazugnak nevezett, tanárnő – suttogom.

Miss Jardine rám mered a szemüvege mögül.

– Hazug… Nos, tényleg elég csúnya dolog ilyesmit mondani valakiről… Ugyanakkor több tanár és tanuló is említette már nekem, hogy olykor hajlamos vagy… kicsit elferdíteni az igazságot.

Megint pislognom kell. Azt hiszem, az igazgatónő épp most nevezett hazugnak.

– Kijelenthetjük, hogy nem sikerült jól a bemutatkozásod a Clyde Akadémián, Cherry – folytatja. – Meg kell mondjam, egy kicsit aggódom. Tudom, hogy nem volt éppen átlagos a gyerekkorod, de ez még nem mentség a képtelen történeteidre. Ha jól tudom, a múlt héten azt mondtad Miss Merciernek, hogy azért nem tudod beadni a rajzleckédet, mert egy kecske megette… Most komolyan, Cherry, egy kecske? Glasgow-ban? Tényleg arra számítottál, hogy ezt elhisszük?

Tényleg arra számítottam, merthogy ez volt az igazság. Hétvégén meglátogattuk apu néhány régi művészeti iskolás barátját vidéken. Vagy egy órán keresztül ültem a tűző napon, és próbáltam csendéletet rajzolni apu hegedűjéről. Büszke voltam a végeredményre. Aztán később, miközben ebédeltünk, a szomszéd kecskéje beszökött a kertbe. Megette a rajzomat, aztán még megrágta a pokróc egyik sarkát és a napszemüvegem egyik lencséjét is.

Remélem, megfeküdte a gyomrát.

– Hogyha sokszor füllentesz, előbb-utóbb senki sem fog odafigyelni arra, amit mondasz, Cherry – fűzi tovább Miss Jardine. – Ugye ismered a történetet a fiúról, aki farkast kiáltott?

– Igen, tanárnő – felelem megadóan.

Hiába, így is elmondja a dögunalmas történetet a kisfiúról, aki összevissza hazudozott mindenfélét, aztán amikor egyszer csak meglátott egy farkast, és megpróbálta figyelmeztetni a családját, senki sem hitt neki. Végül mind a farkas gyomrában végezték.

A történet tanulsága elég egyértelmű. Ha tovább folytatom a füllentést, előbb-utóbb felfal egy farkas, és senki más nem tehet majd róla, csakis én.

– Elég a képtelen történetekből – mondja az igazgatónő. – Még mielőtt teljesen kicsúszik a kezedből az irányítás. A nyári szünet után megbeszélem az iskolai tanácsadóval, hogy eljárhass hozzá. Ez a mai kitörés nyilvánvalóan nem jellemző rád, de így is aggasztónak találom. Segíteni szeretnénk neked, Cherry. Nemcsak a megrögzött hazudozáson, hanem a dühkitöréseken is.

Enyhe pír futja el az arcomat. Megrögzött hazudozás? Dühkitörések? Mégis mit akar Miss Jardine mondani?

– Sajnos a nyári szünet után már nem leszek itt, tanárnő – felelem olyan udvariasan, ahogy csak tudom. – Apukám szerelmes lett. Magunk mögött hagyunk mindent, és odaköltözünk az új barátnője házába Somersetbe, egy szikla peremére. Igazi család leszünk, és különleges, organikus csokit fogunk készíteni, amiből meggazdagszunk majd.

Jardin tanárnő hosszan, szánakozva néz rám.

– Komolyan, Cherry, éppen erről beszélek – sóhajtja. – Mind tudjuk, hogy nem költözöl egy szikla peremére Somersetbe! Az apukád a McBean Csokoládégyárban dolgozik, a Fincsi szeletek gyártósorán válogatja ki a szabálytalan darabokat, amik egyébként egy kicsit sem nevezhetőek sem különlegesnek, sem pedig organikusnak, és nem valószínű, hogy bárki is meggazdagodna az ilyesmiből, ebben, gondolom, egyetértünk. Fogalmam sincs, honnan szeded ezeket az őrültségeket!

– De tanárnő…

– Az édesapád értesített volna bennünket, ha elköltöznétek, nem gondolod?

Észrevétlenül végigfuttatom az ujjamat a levél szélén az ölemben tartott táskámban, amit apu öt napja küldött Miss Jardine-nak. Azóta elég gyűrött és rongyos lett. Van egy sárga folt az egyik sarkán, mert tegnap ráfolyt a Fantám, és egy kék pötty a másikon, ahol a golyóstollam összefogta. Nem lenne túl sok értelme átadnom, főleg most, amikor Miss Jardin amúgy is meg van róla győződve, hogy az egész sziklaperemre költözést csak kitaláltam.

Igaz, apukám tényleg a McBean Csokoládégyárban dolgozik, de már csak két hétig, aztán fogasra akasztja a kötényét, fogja az utolsó fizetési csekkjét, és maga mögött hagyja a leselejtezett Fincsi szeleteket, amelyekre véletlenül rákerült egy pluszréteg kekszreszelék vagy egy leheletnyi fehér csoki, vagy egyszerűen csak furán néznek ki valamiért. Hiányozni fognak a Fincsi szeletek.

Aztán elkezdünk összepakolni, bedobozoljuk az életünket, a fölösleg pedig szemeteszsákokba kerül. Bepakoljuk a cuccainkat apu piros kisteherautójába, és elhajtunk a naplementében. Jó, nem annyira a naplementében, mert apu korán el szeretne indulni, de a lényeg így is érthető, azt hiszem.

Tényleg egy szikla peremére költözünk Somersetbe. Miss Jardine el sem tudja képzelni, mennyire bizarr az életem!

– Nincs több hazugság, Cherry! – mondja most az igazgatónő.

– Ööö… nem lesz, tanárnő!

– És természetesen bocsánatot kell kérned Kirsty McRae-től.

– Hogyne – felelem összeszorított fogakkal.

Miss Jardin elkísér az orvosi szobához. Kirsty egy puha fotelben ül összekucorodva, épp kekszet rágcsál és limonádét iszik.

– A cukor segít, ha sokkot kap az ember – közli önelégült mosollyal.

De már nem tud felidegesíteni. Még mindig látszik a sajtos makaróni nyoma gesztenye- és karamellszínű fürtjein, és átható sajtszag lengi körül. Épp elég gonosz vagyok ahhoz, hogy elégedettséget érezzek.

– Cherry mondani akar neked valamit, Kirsty – szól Miss Jardine.

Kirsty diadalittasan mosolyog.

– S… sajnálom, Kirsty – dadogom.

Pedig valójában nem sajnálom. Egy kicsit sem. És Miss Jardine biztosan nem akarná, hogy hazudjak, nem igaz? Épp az imént ígértem meg neki, hogy új életet kezdek, és mindig őszinte leszek mindenkivel.

Felemelem a fejem, és egyenesen Kirsty McRae szemébe nézek.

– Annyira sajnálom, hogy… hogy egy alattomos, gonosz, utálatos kis boszorkány vagy!

Az igazgatónőnek ezen a ponton már nincs sok választása. Közli velem, hogy fel vagyok függesztve, és persze jár az intő meg a tanítás utáni bezárás, úgy nagyjából az egész hátralévő életemre.

3

Természetesen Miss Jardine felhívta aput, hogy mindenről beszámoljon neki. Abban a pillanatban megcsörrent a telefon, ahogy belépett az ajtón, még átöltözni sem volt ideje. Naná, hiszen ennyire súlyos bűnök esetében egyetlen percet sem szabad késlekedni!

A konyhaajtó mögé bújva hallgatózom.

Apu lesimítja szerteszét álló haját, gyorsan kibújik a mcbeanes overalljából, és próbál minél szigorúbb képet vágni, miközben Miss Jardine-t hallgatja. Az igazgatónő általában ilyen hatással van az emberekre.

Apu hosszú ideig egy szót sem szól, csak nagyokat sóhajt. Aztán néhányszor gyászos hangon azt nyögi: „Értem.” Vajon miket mondhat neki Miss Jardine? Hogy tanácsadóhoz akar küldeni? Vagy hogy egy erőszakos őrült vagyok, aki álomvilágban él?

Ha bárkit is érdekel a véleményem, szerintem ő az, akinek túl élénk a képzelete.

Apu bekapcsolja az MTV-t, és a kanapén ülve vacsizunk: pirítóst babpürével. Leselejtezett Fincsi szelet lesz a desszert. Egyikünk sem szeret olyan apróságokkal bajlódni, mint levenni a cipőnket vagy ilyesmi.

– Miss Jardine azt mondta, már megint mindenfélét kitaláltál… – kezdi apu pirítóssal teli szájjal. – Jól sejtem, hogy nem kapta meg a levelemet a költözésről?

Az ajkamba harapok.

– Összetintáztam – vallom be. – Meg össze is fantáztam. Úgyhogy inkább szóban mondtam el, de nem hiszem, hogy hitt nekem. Azt mondta, fantáziavilágban élek.

– Miért, nem így van?

Elfojtok egy mosolyt. Apu nem szereti a „hazug” szót. Akárhányszor egy tanár ezt a jelzőt használja rám – ami olykor azért elő szokott fordulni velem –, ő azonnal a védelmemre kel, és kifejti: szerinte csupán arról van szó, hogy élénk a képzeletem, ami egy adottság, és ha a tanáraim nem így látják, talán meg kellene vizsgáltatniuk magukat.

Ezzel mindig felvidít, de az utóbbi időben még így is jobbnak láttam inkább távol tartani őt a szülői értekezletektől, a biztonság kedvéért.

Szuper érzés, ha az embernek olyan apukája van, aki hisz benne, támogatja, és megvédi a gonosz tanároktól. Szuper tudni, hogy apu szerint kreatív vagyok, és gazdag a képzeletem. De néha mégis úgy érzem, könnyebb lenne a dolgom, ha kicsit jobban ragaszkodnék a valósághoz.

Az a baj, hogy nagyon könnyen találok ki történeteket. Ha egy tanár megkérdezi, hol a töri házi dolgozatom, nekem azonnal kipattan a fejemből egy komplett történet arról, hogyan rabolták ki a lakásunkat, és miért vitték el a nyomozók épp a dolgozatomat, hogy ujjlenyomatot és DNS-mintát vegyenek róla. Egyszer otthon hagytam a tesicuccom, mire azt mondtam a tanárnak, hogy elromlott a mosógépünk, és spagettivékony csíkokra szaggatott mindent, mielőtt elárasztotta volna a konyhát vízzel, eláztatva a szomszéd plafonját.

Annyival jobban hangzott, mintha azt mondtam volna: „elfelejtettem”! Annyival érdekesebben, színesebben és kalandosabban! Az a baj, hogy a tanárok nem igazán értenek velem egyet ebben. Ők inkább az igazságot szeretik hallani, még akkor is, ha az unalmas, szürke és béna.

Tényleg akkora bűn, ha valakinek élénk a képzelete?

– Most már minden rendben, elmagyaráztam neki, mi a helyzet – mondja apa, majd hozzáteszi: – Miss Jardine szerint nem igazán sikerült beilleszkedned a suliban. Azt mondja, talán nem is tesz majd neked rosszat a változás. Egy új kezdet.

– Tökéletesen beilleszkedtem! – tiltakozom.

Oké, lehet, hogy ez nem igaz… Mondjuk inkább úgy, hogy feltaláltam magam. Miss Jardine felfújja az egészet, nagyobb ügyet csinál belőle, mint amekkora. Ráadásul ez a mostani dolog meg sem történt volna, ha nincs Kirsty.

– Egyébként megérdemelte – jegyzem meg. – Mármint Kirsty McRae.

Apu felhúzza a szemöldökét.

– Ez ugyanaz a Kirsty McRae, aki hétéves korodban átjött ide, megette az összes csokidat, és megríkatott?

– Igen…

– Ó… már értem…

Bár Kirsty ominózus látogatása elég sok galibát okozott az életemben, tulajdonképpen hálával is tartozom neki. Ugyanis a látogatása után rászántam magam, hogy feltegyek néhány olyan kérdést apunak, amelyekről sosem gondoltam, hogy valaha felteszem.

Hétéves voltam, és addig eszembe sem jutott, hol lehet az anyukám, vagy hogy miért különbözöm annyira aputól és a többi gyerektől a suliban.

„Apu, te örökbe fogadtál engem?” – kérdeztem néhány nappal később. Apu a szemét forgatva az ölébe kapott, és a kezével törölte le a könnyeimet. Nem sokkal később adott egy képet anyuról. Gyönyörű volt rajta, és fiatal, nevetve simította hátra ébenfekete haját, amit az arcába fújt a szél a largsi strandon. Még csak hétéves voltam, de pontosan tudtam, hogy egy napon ugyanúgy fogok kinézni, mint ő: ugyanolyan sötét, mandulaformájú a szemem, kiálló az arccsontom és tejeskávészínű a bőröm.

Kikónak hívták. Japán volt. Kiderült, hogy félig japán vagyok, és én addig még csak nem is sejtettem.

Esküszöm, nem is hiányoltam anyut, amíg azt a fényképet meg nem láttam. De onnantól kezdve másra sem bírtam gondolni. Könyveket kölcsönöztem a könyvtárból Japánról. Végtelen számú képet rajzoltam filccel sötét hajú, kimonóba öltözött nőkről, akik esernyőt pörgetnek a kezükben, bár a fotón anyukám egyszerű farmert és pulcsit viselt. Pagodákról, cseresznyevirágokról és bátor szamurájokról álmodoztam.

– Tényleg itt hagyjuk Glasgow-t? – kérdezem aput.

– Igen, tényleg – mondja ő. – Nincs többé Miss Jardine. Nincs többé Kirsty McRae…

Felnevetek. Koccintunk a kólás dobozokkal, és iszunk a jövőre. Aztán apu megpróbál átkapcsolni a meccsre, úgyhogy harcolni kezdünk a távirányítóért, amit végül sikerül megszereznem, és miután keresztülhajítom a szobán, egy hangos „bluggy” kíséretében elmerül az akváriumban, a frászt hozva Tekergőre.

Ráérősen kezdünk csomagolni. A nyári szünet első hetében átválogatom a cuccaimat, leselejtezem a törött műanyag játékokat, a koszos képregényeket és az elhordott tornacipőket, amiket egy élet munkájával összegyűjtöttem. Összecsomagolok egy nagy doboznyi könyvet, társasjátékot és mindenféle régi játékot, aztán összeszedek még egy szemeteszsáknyi ruhát a szeretetszolgálatnak. Apu is hozzájárul a kincsekhez két zacskóval, majd az egészet bepakolja a kisteherautó hátuljába, és a szemétlerakóhoz menet útba ejti az adománygyűjtő pontot.

Mire elérkezik az utolsó munkanapja a gyárban, a lakásunk már kísértetiesen üres. A legféltettebb kincseimet óvatosan bepakoltam egy Fincsi szeletes dobozba: a kimonómat, a papíresernyőmet, a legyezőmet és anyu fényképét.

Fura érzés. Összecsomagolni a kincseimet… olyan, mintha szökni próbálnék valami elől. Ijesztő.

„Minden lánynak szüksége van egy anyára – mondogatta mindig Mrs. Mackie, a szomszédunkban lakó öreg néni. – Paddy megteszi, amit tud, de…” Ezen a ponton általában szomorúan elhallgatott.

Én erre mindig azt feleltem, hogy egyes lányok anya nélkül is remekül elboldogulnak, nézzen csak meg engem. De szerintem nem hitt nekem. És igaza is volt. Mrs. Mackie sokkal jobban ismert, mint ahogy hajlandó lettem volna bevallani magamnak. Nem is kérdés, mennyire boldog lennék, ha itt lenne az anyukám, ha olyan dolgokat mondana és csinálna, amiket az anyák szoktak, amikor a lányuk belép a tinédzserkorba. Egy régi fényképpel nem sokra megy az ember, ha kérdései vannak, mondjuk, a havibajjal, a melltartókkal vagy a fiúkkal kapcsolatban… vagy esetleg azt nem érti, miért nem sikerül barátokat szereznie.

Vannak dolgok, amikről egy apukával nem lehet beszélgetni.

Hazudnék, ha azt mondanám: soha nem gondoltam arra, milyen lenne, ha apu megismerne valakit. Elképzeltem, mennyire csinos lesz majd, és jó fej, olyan, akivel csajos, felnőtt dolgokról tudok majd beszélgetni, és aki elvisz ruhákat meg cipőket vásárolni. Vagy az is lehet, hogy gondoskodó lesz, és kedves, almás pitét süt majd nekem, és megölel, amikor szomorú vagyok. Vagy százféle verziót végiggondoltam, milyen lesz az a nő, aki egyszer majd az anyukám lesz, és úgy meséltem róla Kirsty McRae-nek, mintha igazi lenne.

Semmire sem vágytam jobban, mint egy anyukára.

Arra viszont sosem gondoltam, hogy ennek az anyukának esetleg tartozékai is lesznek.