Borítószöveg

Doma, Zoli, Zsófi és Max egy sötét, dohos pincében ébred. Hol lehetnek? És vajon hogy kerültek oda? A négy gimis csak arra emlékszik, hogy hazaindultak az év utolsó bulijáról, amit az egyik hipergazdag osztálytársuk rendezett.

Szorult helyzetükben mind egymást okolják a történtekért, hiszen valamennyiük életében van is valami gyanús. Doma édesanyja korábban rendőr volt, most magánnyomozóként dolgozik. Zoli a város legmenőbb brókerének a fia. A belevaló Zsófi, aki a tanév közepén érkezett, maga a két lábon járó rejtély. És ott van Max, aki a legidegesítőbb, legnagyképűbb srác az osztályban.

Rájönnek, melyikük miatt kerültek bajba? És vajon meg tudnak szökni fogvatartóiktól?

Minden leleményükre szükségük lesz, hogy az országhatárt és a saját korlátaikat is képesek legyenek átlépni. A Váltságdíj nélkül izgalmas, lebilincselő krimi, melyben a tinisorsokból szövődő különleges hálótól az utolsó oldal után sincs kedvünk szabadulni.

Copyright © Varga Bálint, 2015

Felelős kiadó a Kolibri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Balázs Eszter Anna

Szerkesztő Vereckei Andrea

Olvasószerkesztő Bardi Betty

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Borító Bernát Barbara

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-615-5541-59-9

www.kolibrikiado.hu

www.facebook.com/kolibrikiado

Nagy Zoltánnak és Elekes Nórának hálás köszönettel a biztatásért

ELSŐ RÉSZ

EGY

– Ötlet? Valaki? Hogy hol vagyunk?

Semmi válasz.

– Akkor javaslat?

Csend. Csak három test lélegzetvételének hangja. Az egyik olyan volt, mintha aludna, békésen aludna egy vasárnap délután a szigeten, miközben a többiek lábtengóznak.

– Senki?

A másik olyan volt, mint a nagyanyja. Már ha lélegzetvételnek lehet nevezni azt a csuklással körített békés, szinte derűs hortyogást, ami a mellkasából előtört. Doma megrázta a fejét, mert bár szerette a nagyanyját és a házilag barkácsolt krémesét, ami ugyan elég aggasztóan nézett ki, de ízben messze lekörözte a legjobb pesti cukrászda krémesét (sőt a legjobb budaiét is, ha már itt tartunk), mégis tudta, hogy nem ő hortyog tőle pár méterre.

– Tényleg?

A harmadikat volt a legrosszabb hallgatni. Míg nagyanyja horkolása olyan volt, mint egy öreg Harley boxermotorjának a hangja, ez a hortyogás inkább arra hasonlított, mint amikor valaki az életéért küzd. Szaggatott volt, néha bennakadt a levegő, máskor az alvó ember torkát kaparta, hogy kifújja.

– A rohadt mocskos…

Doma nem fejezte be. Amióta magához tért, ez volt az első alkalom, hogy a félelem maga alá gyűrte. Eddig csak birkóztak, hol ő került felülre, hol a félelem, aztán egy pillanatra ellankadt a figyelme, és a félelem mintha csak erre várt volna – hiszen erre várt –, mellbe bokszolta, Doma eldőlt, bokája a dereka alá szorult, és behunyta a szemét, aminek semmi értelme nem volt a világon, mivel a három lélegzetvételen kívül csak annyit tudott, hogy akárhol is vannak, pokoli a sötétség.

És az sem segített, hogy három dolgot nem tudott, és jóllehet alig tíz perce tért magához, mindegyikre nagyon szeretett volna mihamarabb választ kapni. Hol vannak? Ez speciel elég fontos. Hogy kerültek ide? Ezt sem ártana tudni. Hogyan kerülnek ki innen? Ez volt a befutó: a kérdés, ami a másik kettőt messze maga mögé utasította.

Nemcsak azt nem tudta, hogy mennyi ideje van itt, de azt sem, hogy mi történt, mielőtt ide került. Utolsó emléke a buli volt, az ÉVUB. Az Év Utolsó Bulija, amit a Klein szokott szervezni, mert nekik van a legnagyobb házuk és a legkevesebb szomszédjuk. A buli még megvolt, arra még emlékezett. Oszkár verte a nyálát meg a mellét, hogy mennyire szét fogja kúrni a Tisza-tavon a jetskijével a lúzer pecásokat, Kovács Kati úgy nézte, mint egy félistent, a Max meg a csaj háta mögött eljátszotta, hogy egy papír zsebkendőt ad neki, amivel letörölheti a szája sarkából csöpögő nyálat. A zene ordított, ez is biztos, Császár valami nehezen érthető oknál fogva La Roux-t bömböltetett, nyilván azért, hogy az Ildinek tegye a szépet, aki viszont sokkal okosabb volt, mint amilyennek látszott.

A medence mellett legalább tízen lazultak, ki erre, ki arra, ki így, ki úgy, de a leglazább a Salamon volt, aki gumipókkal összefogott két matracot, elterült rajta, vizes haja a szemébe lógott, és úgy szívta a spanglit, mintha füst is jött volna belőle, pedig már akkor elázott, amikor a srác pár perccel korábban megbotlott a saját lábában – vagy Ákoséban, nem lehet tudni –, és beledőlt a medencébe.

És persze ott volt Zsófi, aki a többiektől kicsit távolabb éppen egy tiszafával szemezett, mintha el akarta volna csábítani. Domát csak az nyugtatta meg némiképp, hogy a fa biztosan nem tudja elcsavarni a lány fejét. Neki nem sok esélye volt Zsófinál, ezt pontosan tudta, mégsem bírta megállni, hogy a bömbölő zenében meg Max hörgő röhögésében neki ne támaszkodjon a kerti kemencének – amiben a Klein apja maximum terveket sütögetett, de nem sajtos grillkolbászkát és tökmagos kenyeret, az egészen biztos –, és a lányt nézze, aki, látszólag mély diskurzusba merülve a tiszafával, jobb keze mutató- és középső ujjával a haját csavargatta. Nem sokat látott belőle, mert Zsófi messze volt, és háttal állt neki, de a nyakát látta, és az elég volt. Azt is egészen sokáig tudta volna nézni, akár egy felújított és újravágott rendezői változatot, három és fél órában.

Doma hamar leszámolt magában azzal, hogy a tiszafa gazdag és jóképű amerikai unokatestvérének adja ki magát, és körbepillantva meglátta Zolit, aki az egyik oszlop mögé bújt, és méregdrága telefonján – a legújabb Nexus volt, ilyet még a Klein apja sem tudott szerezni csak úgy – éppen Zsófit fényképezte. Azt hitte, senki sem látja, de Doma látta, és egyáltalán nem volt meglepve. Zoli egy ideje senkihez nem szólt, csak Zsófit bámulta, meg azt a nyomorult telefont buzerálta, és úgy meghúzta magát, mintha nem az apja lett volna a város leghíresebb brókere. Doma akkor is széles ívben elkerülte volna a srácot, ha az anyja nem hívja fel rá a figyelmét, pedig az anyja erre is felhívta a figyelmét, mint annyi másra, csak arra nem, hogy mi vonzóbb egy tiszafában, mondjuk nála.

Könnyed Marcsi három arctalan lánynak ecsetelte, hogy milyen lesz majd, amikor Londonban praktizál. Doma Zsigával szokott röhögni Könnyed Marcsi jövőbeli praxisán, mert a lány azt állította, hogy fogorvos lesz, de a két fiú meg volt róla győződve, hogy egy szado-mazo klubban lesznek páciensei, mert egészséges lelkületű ember a közelébe nem engedné a lányt, akiben volt valami egészen mélyen megfoghatatlanul ellenszenves, serkenő bajuszkájáról nem is beszélve, ami döbbenetes méretű melleivel olyan összképet alkotott, hogy még a tanárok is nagy ívben kerülték, és ha feleltették, nem hívták ki a táblához.

Doma erre mind emlékezett, meg arra is, hogy Max a hátizsákjából kilógó műanyag csövön keresztül szlopálta a kólás sambucát, és bűzlött az ánizstól, meg arra is, hogy hirtelen elege lett az egészből, és ott találta magát Kleinék háza előtt taxira várva, Zsófi, Max és Zoli véletlenszerűen összeverődött társaságában. Semmi közös nem volt bennük, csak az, hogy el akartak húzni az osztálybuliról, és az azért nem volt olyan egyszerű, mintha mondjuk Zolinál tartották volna, mert igaz ugyan, hogy Kleinéknek nem voltak szomszédaik, de út se nagyon vezetett a budai erdőbe, ahol megépítették azt a marha nagy házat, arra meg senkinek sem volt pénze, hogy egyedül kifizesse a taxit, ami leviszi a hegyről, így kényszerűen összeálltak, és Doma most már pontosan tudta, hogy mi az utolsó emléke. Megérkezett a taxi, Max az első ülésre ült be, és úgy szlopálta tovább a hátizsákból az italt, Zoli a sofőr mögött húzta meg magát, és azonnal a telefonját kezdte el nyomkodni, ő meg maga elé engedte Zsófit. Nem, a legutolsó élménye az volt, hogy megcsapta a lány illata. Mintha fejbe verték volna, ezért is kellett megkapaszkodnia a Mercedes ajtajában, aztán behuppant a lány mellé – és kész. Filmszakadás.