BORÍTÓSZÖVEG

Doktor Proktoréknak ezúttal minden leleményességükre szükségük lesz.

Amióta megmentették a világot a holdkaméleonoktól, a király csakis bennük bízik. Most nem kisebb feladat vár rájuk, mint visszaszerezni Norvégia elrabolt aranytartalékát.

Vajon sikerül, ha útjukat állja három velejéig romlott rabló? Lesz még dolguk kutyaütő focicsapattal, azonban segítségükre lehet néhány sárkányrepülő és sok-sok félresikerült találmány is.

JO NESBØ

DOKTOR PROKTOR

PUKIPORA

A NAGY ARANYRABLÁS

JO NESBØ

DOKTOR PROKTOR

PUKIPORA

A NAGY ARANYRABLÁS

Kolibri

Budapest

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Doktor Proktor od get store gullrøveriet

Aschgehoug & Co, Oslo, 2012

Fordította Petrikovics Edit

Copyright © Jo NesbØ 2012

Hungarian translation © Petrikovics Edit 2014

Published by agreement with Salomonsson Agency

This translation has been published with

the financial support of NORLA

Magyar kiadás © 2015 Kolibri Gyerekkönyvkiadó, Budapest

A Kolibri Gyerekkönyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Illusztráció © Mike Lowery, 2013

Második kiadás

ISBN 978-615-5450-46-4

Felelős kiadó a Kolibri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Balázs Eszter Anna

A szöveget gondozta Györke Mária

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

TARTALOM

1 – A nem is olyan nagy aranyrablás

2 – A Secret Garden átveszi az ügyet

3 – A Nagy Toborzás

4 – Bulle elhatározza magát

5 – Barátaink mindent megtudnak a megbízásról. Nos, majdnem mindent…

6 – A pakolás művészete, amikor az ember például Londonba készül

7 – Madame Tourette viaszpanoptikuma és a Pop Királya

8 – Az Oroszlán, A Hörcsög És… Ez egy rémesen hosszú név, úgyhogy hagyjuk, és csak olvasd el a fejezetet

9 – Az icipici rablás

10 – Az igazság Monopolinéziáról

11 – Egy elvetemült bankbetét

12 – Őfelsége a Királyné Még Titkosabb Szolgálata

13 – Egy terv, amelyben garantáltan semmi sem futhat gajra. Csak vicceltem

14 – A Nagy Aranyrablás

15 – A Nagy Szökés

16 – Egy tehén, egy délibáb és A Nagy Kihallgatás

17 – A csontpókercsata. Pardon: a nagy Csontpókercsata

18 – Ennek a fejezetnek éppenséggel nem jutott cím. Remélem, túléled

19 – Doktor Proktor megőrül (Mármint: a szokásosnál is jobban)

20 – A Nagy Döntő

21 – Rövid szünet

22 – Újra a Nagy Kupadöntőn

23 – Hosszabbítás (Mondd csak, ennek sosem lesz vége?)

24 – Karamellpuding. Mi más?

A nem is olyan nagy

aranyrablás

Oslóban éjszaka van, a város az igazak álmát alussza az esőben. Vagy talán nem is alszik annyira? Egy esőcsepp az oslói városháza toronyórájának számlapjára hullik, és hosszan kapaszkodik, mielőtt a húszemeletnyi mélybe zuhan. Puhán az aszfaltra toccsan, és a többi esőcsepp társaságában végigcsordogál a villamossínek mentén. Ha most a csendes oslói éjszakában követjük ezt az esőcseppet az aknafedél felé tartó úton, halk zörej üti meg a fülünket. A hang kissé erősödne, amikor a vízcsepp az aknafedél résén keresztül Oslo csatornarendszerébe pottyan. Idelenn jóval sűrűbb sötétség honol, mint odafent. Itt aztán a többi esőcseppel együtt hajózni kezdünk a folyó mocskos, bűzös csatornavizén, végig a csöveken – némelyik rémesen szűkös, némelyik viszont olyan tágas, hogy akár fel is állhatsz benne –, amelyek keresztül-kasul húzódnak ezen meglehetősen szerény, kicsiny nagyváros, Oslo alatt. És ahogy ez a föld alatti bélrendszer egyre mélyebbre visz bennünket a norvég főváros zsigereiben, úgy lesz a hang egyre erősebb.

Nem valami kellemes zaj. Épp úgy hangzik ugyanis, mintha a fogorvosnál ülne az ember.

Közelebbről, mint a fúró zúgása, amint keresztülküzdi magát a fogzománcon, a húson és az érzékeny idegeken. Egyszer mély dörmögés, máskor magas sikoltozás, attól függően, mire bukkant a sebesen forgó, gyémánt-keménységű fej.

De legalább nem egy anakonda sziszegő, méterhosszú nyelve, vagy féltonnányi, megfeszülő fojtóizom csikorgása, netán egy úszógumi méretű pofa fülsiketítő csattanása az áldozat körül. Mindezt csak azért említem, mert a szóbeszéd szerint egy effajta kígyó tanyázik idelent, és mert az imént mintha egy csillogó, sárga hüllőszempár villant volna fel balra a sötétben. Szóval, ha már bánod, hogy velünk tartottál, most még lehetőséged van rá, hogy a nyakad közé kapd a lábad, és elinalj. Csak zárd be csendben a könyvet, osonj ki a szobából vagy kuporodj a paplan alá, és felejtsd el, amit valaha Oslo szennyvízcsatornájáról, a fogorvosi fúró hangjáról, valamint a kígyókról hallottál, amelyek vízi patkányokkal, közepesen nagy gyerekekkel és hébe-hóba – ha nincs túl sok hajuk és szakálluk – kis növésű felnőttekkel táplálkoznak!

Nos, ez esetben ég veled, és élj boldogul! És csukd be magad után az ajtót!

Úgy. Akkor végre magunk volnánk.

Folytassuk utunkat a mocskos folyón a város sötét szíve felé! A hang most bömbölő üvöltéssé erősödik, fényt pillantunk meg, de pontosan tudjuk, hogy ez nem a paradicsom, de nem is a pokol fogorvosa, hanem valami egészen más. Egy kerekekkel ellátott, dübörgő gép áll előttünk. A masinából egy acélkar nyúlik fel egy lyukba, amelyet nyilvánvalóan a gép fúrt a csatornacső tetejébe.

– We are almost there, lads!{1} – kiáltja a legmagasabb a három férfi közül, akik a gép körül álldogálva zseblámpájukkal a lyukba világítanak. Egyforma fekete bőrbakancsot, hózentrógerrel felszerelt, felhajtott szárú farmernadrágot és fehér pólót viselnek. A legmagasabb fején ezenkívül egy keménykalap is ül. Ebben a pillanatban azonban leveszi, hogy letörölje az izzadságot, és ekkor szemünkbe ötlik a három, tarra borotvált koponya és az erős, összenőtt szemöldökök fölé, a homlokukra tetovált betűk.

Rövid dörrenés hallatszik, majd a fúró hangja következik, amely úgy visít, mint egy elkényeztetett kölyök.

– We are in{2} – dörmögi a fickó, akinek egy B betű virít a homlokán, és lekattint egy kapcsolót. A fúró hangja lassan elhal, és a daru karja leereszkedik. A fúrófej láthatóvá válik, és micsoda látvány tárul elénk: a zseblámpák fényében a világ legnagyobb gyémántja szikrázik! Nos, talán mert ez itt a világ legnagyobb gyémántja, amelyet nemrég loptak el Dél-Afrika egyik gyémántbányájából.

A fickó, akinek a homlokán egy C virít, egy létrát illeszt a lyukba, és sietősen felkapaszkodik rajta.

A másik kettő izgatottan bámul utána.

Öt másodperc múlva teljes csend támad.

– Charlie? – kiabálja a keménykalapos.

Azután Charlie ismét láthatóvá válik. Cipel valamit, ami leginkább egy téglára hasonlít, csak éppen ez aranyból van, és láthatólag jóval nehezebb. A tégla oldalán néhány betű áll: NORVÉG BANK.

Alatta pedig valamivel kisebb betűkkel: 101. SZÁMÚ ARANYRÚD.

– Help me, Betty!{3} – nyögi Charlie, mire a férfi a B tetoválással odaugrik, és átveszi az aranyrudat.

– And the rest?{4} – kérdezi a legmagasabb, és lefújja a port a keménykalapról. Az ő homlokán egy tetovált A éktelenkedik, bár ebben a pillanatban kissé nehezen olvasható, mivel a betű vastag ráncokba gyűrődik.

– That’s all there is, Alfie.{5}

– What?{6}

Ahogy a legtöbb, nyelveket ismerő olvasó bizonyára felfedezte, a három fickó angolul beszél. Ám tegyük fel, hogy most beveszünk egyet doktor Proktor multilingvisztikus nyelvtablettáiból, aminek köszönhetően a beszélgetés folytatása így hangzik:

– Csak ez az egy van, Alfie. A páncélterem teljesen üres.

– Ez a teljes aranykészlete az egész nyavalyás nemzeti banknak? – fújtatja Betty, a középső, és kiereszti kezéből az aranyrudat, amely hangos koppanással landol a gép csomagtartójában.

– Nyugalom, Betty! – szól rá Alfie. – Ez egy egészen pofás példánynak tűnik. Tiszta, tömör arany. Gyerünk haza, fiúk!

– Csitt! – pisszegi le Charlie. – Hallottátok ezt a hangot?

– Miféle hangot?

– A sziszegést.

Alfie felnyög. – A csatornában nincs sziszegés, Charlie. Patkánycincogás és békabrekegés talán, de hogy sziszegés? Nem a dzsungelben vagyunk!

– Odasüssetek!

– Mi az már megint?

– Nem láttátok? Egy sárga szempár! Pislogott egyet, azután eltűnt.

– Vörös patkányfarok és zöld békacomb talán – torkolja le Alfie. – De hogy sárga szempár? Nem a dzsun…

Fülsiketítő csattanás szakította félbe.

– Hm – vakarja meg az állát Alfie. – Talán mégiscsak a dzsungelben vagyunk, fiúk, mert ha engem kérdeztek, ez tényleg úgy hangzott, mint egy kígyó állkapcsa. Jobb lesz, ha elintézitek. Most.

– Ahogy akarod, Alfie – feleli Charlie. – Azt mondod, egy kígyó állkapcsa?

– Bezony. Mama pedig szeretett volna valami szépet Oslóból. Mit szólnátok egy boához?

– Juhhé! – ujjong Betty, és egy vasszörnyeteget húz elő a csomagtartóból, amely valójában nem is szörnyeteg, hanem egy német géppuska. A fegyver torkolattüze a csatornába villan, miközben a golyók a csövek falai közt csattannak és süvítenek.

A másik két jómadár abba az irányba fordítja a zseblámpákat, amerre Charlie a sárga szempárt látta. Ám egy reszkető patkányon kívül, amely hátsó lábain egyensúlyozva lapul a falhoz, az égvilágon semmit sem látni.

– A búbánatba! – suttogja Betty.

– Megvan, amiért jöttünk – jelenti ki Alfie, és a fejébe nyomja a keménykalapot. – Pakoljatok össze, aztán induljunk!

És miközben a vízcseppet követve a csatornacsöveken keresztül továbbcsorgunk a szennyvíztisztító telep, majd az Oslo-fjord felé, még halljuk, ahogy azok hárman a gépbe emelik a felszerelést, majd beindítják a motort.

De mi az, ami a legvégén megüti a fülünket…?

Úgy bizony.

Kígyósssziszegés.

A Secret Garden

átveszi az ügyet

Pontban nyolc órakor Norvégia nemzeti bankjának igazgatója azt tette, amit minden reggel szokott, miután megérkezett munkahelyére. Lekocogott a Norvégia legmélyebb pincéjébe vezető lépcsősoron. Elhaladt az öntöde mellett, ahol a király arcképével ellátott érméket készítik, majd továbbindult lefelé, a bankjegynyomda irányába, ahol a halott norvég hírességek többnyire szakállas arcképét őrző papírpénzeket állítják elő, majd a dohányzószobát is elhagyva, ahol a füstkarikák készülnek, lejutott a széfekig. Ebben a helyiségben aztán az igazgatóhelyettes társaságában átjutottak a három kulcsra zárt acélajtón, és végül megálltak a páncélterem előtt, ahol Norvégia teljes aranykészletét őrizték.

– Nyissa ki! – adta ki az utasítást szokásához híven a bankigazgató.

– Magánál van a kulcs, Tor – felelte szokásához híven az igazgatóhelyettes egy ásítás kíséretében.

– Ó, igaz is – mondta szokásához híven a bankigazgató, és kinyitotta az ajtót.

Beléptek a páncélterembe.

Nyolc óra után pontosan négy perccel és tizenhárom másodperccel Norvégia legmélyebben fekvő pincéjében kétségbeesett ordítás hangzott fel. És nyolc óra után pontosan négy perccel és tizenöt másodperccel a bankigazgató ezt suttogta a bankigazgató-helyettesnek: – Erről egy szót se senkinek, megértette? Most nem eshetünk pánikba.

– De… de az aranykészlet inspekciója a jövő hétfőn esedékes! – hallatszott a bankigazgató-helyettes elkeseredett válasza. – Mi lesz velünk? Mi lesz Norvégiával?

– Ezt bízza csak rám! – felelte Tor bankigazgató.

– Mégis mit fog tenni?

Tor bankigazgató gondolkodott egy keveset. – Pánikba esem – közölte.

Azzal mindketten elkeseredett ordításba kezdtek.

Kilenc óra volt, és a király szokásához híven az ágyban fekve bámulta a sporthíreket a tévében. A riporter a helyére billentette szemüvegét, és azt mondta, hogy egyes híresztelések szerint a Chelchester City tulajdonosa, Maximus Rublov a kupadöntő előtt meg akarja vásárolni Ibranaldovezt, a világ legdrágább, legjobb és legelkényeztetettebb futballistáját. De természetesen nem engedheti meg magának. Hiába volt Rublov a világ leggazdagabb embere, hiába volt tehetősebb, mint Olav Korona, Steinrik Modosh és Schillinge Røkke együttvéve. Rublov tulajdonában volt ugyanis Finnország, Új-Zéland, tizennyolc, vaskos füstfelhőt eregető és cingár gyermekmunkásokat foglalkoztató gyár, huszonnégy politikus, a Chelchester stadion, négy taxitársaság és egy huszonnégy sebességes, lopott kerékpár. De ez sem volt elég, hiszen mindenki tudja, hogy Ibranaldovez megvásárlásához senkinek sem lehet elegendő pénze. A legutóbbi próbálkozók többek között tizenkilencmilliárd font sterlinget, Tádzsikisztánt, három repülőgép-anyahajót, egy frissen lesuvickolt felhőkarcolót és két, megkímélt állapotban lévő propelleres repülőgépet kínáltak érte. Amikor visszautasították az ajánlatukat, hozzácsapták még a Dominikai Köztársaságot, az oslói városháza utcáját, három, zsíros utazási csekket és Maud királyné földjét. Maud királyné megkérdezése nélkül. Ám csak egy igen határozott „nem”-et kaptak válaszként.

– Őfensége! – bukkant fel az ajtónyílásban a szolga. – A Norvég Bank igazgatója van itt, és…

– Küldje be! – válaszolta a király anélkül, hogy elfordította volna pillantását a képernyőről.

A bankigazgató berontott a szobába. – Hát nem borzasztó?!

– Dehogynem – bólogatott a király. – Az összes pénzt.

A bankigazgató elképedve meredt a királyra. – Ezek szerint már hallott róla?

– Hogyne. Épp most mondták be a tévében. És Rublovnak még csak nincs is szüksége Ibranaldovezre ahhoz, hogy megverjék a Rotten Hamot, hisz az csak egy csóró negyedosztályú csapat valahonnan a béka feneke alól.

– Nem, én a rablásról beszélek!

– Miféle rablásról?

– Az éjszaka folyamán ellopták a teljes aranykészletünket!

– Mit beszél, Tor? Ellopták a teljes… Nos, végül is mindössze egyetlen aranyrúdról beszélünk. Van betörés elleni biztosítása?

– Van, de…

– Remélem, nem túl magas az önrész.

– Dehogy, de…

– Ez esetben úgy vélem, a rendőrségen kellene bejelentenie a dolgot ahelyett, hogy itt nyavalyog nekem a sporthírek kellős közepén.

– Nem, nem, azt nem tehetjük! Akkor kitörne a pánik.

– Miféle pánik?

– A gazdasági pánik.

A király elgondolkodva az állához illesztette mutatóujját. – Hm. Úgy rémlik, náthás voltam, amikor a királyképzőben a gazdaságról volt szó.

– Az meglehet – mondta a bankigazgató. – Az embereknek viszont továbbra is azt kell hinniük, hogy az összes általunk nyomtatott bankjegyet be tudják váltani abba az aranyba, amelyet a Norvég Bank páncéltermében őrzünk. És ha megtudják, hogy ott egy fia arany sincs, mindannyian pánikba esnek, megpróbálják beváltani a pénzüket, és zsupsz, a norvég korona egy lyukas garast sem ér majd, mi pedig szegényebbek leszünk, mint a templom egere.

– Ennyire azért nem lehet nagy a baj. Mégis milyen mértékű szegénységről beszélünk?

– Ezt hogy érti?

– Olyan szegények, mint Svédország? Mert az valóban rémes lenne. Vagy olyan szegények, mint Kelet-Ausztria?

– Kelet-Ausztria?

– Igen. Nyugat-Ausztriának nagyon jól mennek a dolgai, de úgy hallottam, Kelet-Ausztria egyes részein siralmas állapotok uralkodnak, sok családnak még csak második autóra vagy hüttére sem futja a hegyekben. És sokaknak legalább napi nyolc órát kell dolgozniuk azért, hogy egy thaiföldi nyaralást megengedhessenek maguknak.

– Attól tartok, ennél jóval nagyobb mértékű szegénységről van szó, Őfensége.

– Micsoda? Körvonalazná, mennyire szegény?

– Öhm… Mint a Rotten Ham?

– Magasságos ég! – A király lerúgta magáról a takarót, kipattant az ágyból, és a cobolyprém papucsba dugta a lábát. – Azonnali intézkedés kell! Trombitálják össze a hadsereget! Emeljék a kamatlábat! Kijárási tilalom! Mihez kezdjünk?

– Esetleg… öhm, megkereshetnénk az aranyrudat. Jövő hétfőig van időnk. Aznap lesz ugyanis a Világbank évi rendes inspekciója, és ha az aranyrúd addigra nem lesz a helyén, a dolog kitudódik, nekünk pedig annyi.

A király az ajtóhoz masírozott, feltépte és kiordított: – Sertésinfluenza elleni védőoltást! Zárják le az összes átkelőhelyet a hegyekben! Rendeljék be a titkosszolgákat!

– Vannak titkosszolgáink? – szólalt meg óvatosan a bankigazgató a király mögött.

– Sajnálom, de erről nem adhatok felvilágosítást magának, Tor – felelte a király, majd az ablakhoz lépett és kinézett Oslóra. Megállapította, hogy az emberek úgy járnak-kelnek az utcákon, mint máskor, láthatólag még nem sejtenek semmit. – De amennyiben vannak titkosszolgáink, haladéktalanul kéretem őket, maga pedig itt marad, és elmagyarázza nekik a helyzetet. Megértette? Magasságos ég! Rotten Ham és Kelet-Ausztria…

Hat perccel tizenegy óra után a király irodájában két személy szobrozott feszes vigyázzállásban. Mindketten felhajtott gallérú, hosszú, szürke kabátot és sötét napszemüveget viseltek, amitől rendkívül titkosnak tűntek. Olyannyira titkosnak, hogy ha az utcán látnád őket, minden bizonnyal megfordulna a fejedben, hogy ezt a két alakot bízvást felkérhetnéd valami titkos szolgálatra. Részben a kabátjuk alól kibukkanó nadrágszárukon végigfutó csíkok miatt. De leginkább mégis azért, mert mindketten a Gárda fekete kalapját viselték, melyet egy nyalábnyi strucctoll ékesített. Ez pedig csak egy dolgot jelenthetett: hogy a Gárda titkosszolgálatának tagjai közé tartoztak.

– Ráérnek a vigyázzállással – mondta nekik Tor bankigazgató. – A király úgysem bukkan fel, amíg meg nem reggelizik.

A két férfi nyomban összegörnyedt, és a bajuszát kezdte húzgálni.

– Felteszem, a Gárda titkosszolgálatától jöttek – jegyezte meg a bankigazgató.

– És mégis miből gondolja ezt? – kérdezte a pödrött bajszú gyanakvó pillantással.

– Ebből a bolo… öhm, pardon, bojtos sapkából.

– Azt hiszem, érdemes lesz szemmel tartanunk ezt az okostojást. Mit gondolsz, Helge?

– Teljesen igazad van, Hallgeir – válaszolta a másik, harcsabajszát rángatva. – Egyébként sem a Gárda titkosszolgálatának hívják már, hanem Secret Gardennek. Jobban mondva: ha volna titkosszolgálat, azt most Secret Gardennek neveznék.

– Úgy van – bólintott a pödrött bajszú. – De mivel ez titok, ezért egy szót se senkinek. És ne feledjük: egyetlen szóval sem említettük, hogy a Secret Gardennek dolgozunk. Így van, Helge?

– Egy árva szóval sem, Hallgeir. Hiszen ez a Secret Garden első parancsolata: egyetlen szót sem arról, hogy nekik dolgozunk. Jobban mondva: azok, akik nekik dolgoznak, egy árva szóval sem említhetik, hogy nekik dolgoznak. De ez is titkos. Világos?

– Világos, Helge.

– Nem hozzád beszélek, Hallgeir, hanem a civilhez.

– Megértettem – felelte Tor bankigazgató. – Tudják már, mi történt?

– Az titok – közölte Helge. – Az is, ami történt, és az is, hogy tudunk-e róla.

Ebben a pillanatban kinyílt az ajtó, és a király lépett be az irodába.

Helge és Hallgeir vigyázzállásba vágták magukat.

– Jó reggelt, gárdisták!

– Jó reggelt, Ő Királyi Fensége! Reméljük, fogára való volt a reggeli.

– Nos, buggyantott tojás volt, valamint porhanyósra klopfolt fácánfarhát morzsolt rozskenyérágyon. De alaposan belaktam, fogat is mostam, úgyhogy lássuk, ki segíthet nekünk megtalálni az aranyat.

A pödrött bajszú gárdista lekapcsolta a villanyt a szobában, a harcsabajszú pedig felkattintotta a diavetítőt. A falon egy magas férfi képe jelent meg, akinek egy hosszú sebhely éktelenkedett az arcán.

– Először is itt ez a fickó. Harrynek hívják, és állítólag kiváló nyomozó. Sajnos jelenleg nem tartózkodik az országban.

– Az a hír járja, hogy Hongkongban él, és ópiumot szív. Ami azt illeti, elég randa szokás, Őfensége.

– Az már egyszer biztos – erősítette meg a társa. – Aztán itt ez a nőszemély…

A falra vetített képen egy vékony, fekete hajú nő bukkant fel. Az egyik lábán görkorcsolyát viselt.

– Raspának hívják, és állítólag képes utazni az időben. Az az ötletünk támadt, hogy visszautazhatna a rablást megelőző napra, hogy egy biztosabb helyre vigye az aranyrudat.

– De sajnos, jó ideje nem látta senki. Egyesek szerint a francia forradalom táján tűnt el a térben és az időben.

A következő kép elmosódott volt. Egy magas épületet ábrázolt, valami zölddel az előtérben.

– A fotót egy amatőr készítette, azonban ez az egyetlen kép a férfiról, aki a szóbeszéd szerint szupererővel rendelkezik. Emberi békává tud alakulni, tíz méter magasra ugrik a levegőben, és a nyelvét is legalább ilyen messzire képes kinyújtani. Arra gondoltunk, hogy a hosszú nyelvével visszacsíphetné az aranyat, csak éppen fogalmunk sincs, ki ő, és hogy hol tartózkodik.

– De természetesen felkutatjuk, amennyiben Őfensége úgy kívánja.

Csend.

– Őfensége?

A sötétben halk horkolás hallatszott.

A harcsabajszú felkapcsolta a villanyt.

A király összerezzent. – Ki vagyok? Hol vagyok? Ugye, nem Ausztriában? Kérem, csak ne Auszt…

– Mit óhajt, ki mentse meg Norvégiát, Őfensége?

– Megmenteni Norvégiát, igen! – A király felemelte mutatóujját. – Emberek, ebben az országban mindössze egyetlen személy akad, aki megmentheti Norvégiát.

– Csupán egy, Őfensége?

A király felemelte még két ujját. – Vagyis három. Tulajdonképpen három. És még ma rá kell bírniuk őket a feladatra.

– És mi olyan különleges ebben a három személyben, amiért Őfensége úgy véli, hogy meg tudják menteni Norvégiát?

– Azért, mert ez a három illető mentette meg a világot a nagy holdinváziótól.

– Öhm… Hogy miféle inváziótól?

– Maguk nem emlékezhetnek rá, mert Norvégia többi lakosával egyetemben hipnózis alatt álltak. Ez egy hosszú történet, de higgyék el, megesett. Ott voltam velük, és valóban megmentették a világot.

– És kik ők? Titkos szuperügynökök? Magasan képzett szuperhősök? A norvég férficurlingcsapat?

A király felemelkedett a székből, az ablakhoz ment, és a cipője talpán hintázott, miközben ezen a napon immáron másodjára bámult ki országa fővárosára. Az emberek továbbra is teljesen szokványosan viselkedtek. De már nem sokáig. Legalábbis, ha az aranyrablás kitudódik. Ami pedig a jövő héten várható, amikor a Világbank munkatársai megérkeznek, hogy felmérjék az aranykészletet. Kelet-Ausztria. A macska rúgja meg!

– Doktor Viktor Proktor – mondta a király. – Valamint Lise és Bulle.

{1} Már majdnem ott vagyunk, fiúk!

{2} Bent vagyunk.

{3} Segíts, Betty!

{4} És a többi?

{5} Ez minden, Alfie.

{6} Mi?