Nádasdy Ádám

A VASTAGBŐRŰ MIMÓZA

Írások melegekről, melegségről
– részlet –

MAGVETŐ
BUDAPEST

© Nádasdy Ádám, 2015

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto@lira.hu
Felelős kiadó Nyáry Krisztián

Felelős szerkesztő Király Levente
A borítón Mednyánszky László
Támaszkodó című festménye látható
Műszaki vezető Bezúr Györgyi

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Az e-könyvet Nagy Lajos tervezte

ISBN 978 963 14 2883 4

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – Apache License 2.0

Nem az a titok, amit nem tud senki.
A titok az, amit mindenki tud,
de mindenki tudja róla, hogy titok.

Előszó

Ezek az írások mind a melegekről szólnak, méghozzá elsősorban meleg férfiakról, hiszen magam is az vagyok, ezt a világot ismerem. Nem a homoszexualitásról írok, vagyis nem magával a jelenséggel foglalkozom – az legyen a szakírók dolga, azt boncolgassa a pszichológus, a jogász, a pap, a rendőr, a tanár, hiszen mindegyiküknek lehet róla mondanivalója. Például nem írok arról (pedig amúgy érdekes téma), hogy mitől van a homoszexualitás, mi okozza – ugyanis ez a melegeket sokkal kevésbé érdekli, mint a külvilágot. Mi nem szoktunk arról beszélgetni, hogy miért lett meleg valakiből. Ha ez van, hát ez van, gondoljuk, és ezzel az adottsággal (furcsasággal? teherrel? átokkal?) igyekszünk értelmesen élni.

A könyv zömét az Élet és Irodalomban 2014 folyamán megjelent tárcák alkotják, de beválogattam számos régebbi, a témába vágó írásomat (a legkorábbi 1995-ből való), ezek jó része a Mások című folyóiratban jelent meg. Az írások között van kritika: egy-egy filmről vagy művészegyéniségről mondja el a véleményemet.

Ezek egy magánember feljegyzései. Nem biztos, hogy mindig igazam van, vagy hogy jól látom a dolgokat. Mindenesetre remélem, hogy sokakat fog érdekelni a könyv, részben mert sok meleg ember van, részben mert sok embernek van meleg rokona, kollégája, ismerőse – még ha nem is mindig tud róla, mert az illető „nincs előbújva”. És szerintem mindenki fog találni a könyvben nevetni- vagy sírnivalót, kinek mire van szüksége.

Budapest, 2015. március

Nádasdy Ádám

Írások
1995–2013

Körülötte angyalok

Derek Jarman angol filmrendezőről

Jarman kemény volt, nem alkudozott. Már nagybetegen megkérdezték tőle az angol televízióban, hogy hogyan lehet az AIDS-szel élni. „Micsoda szamárság – válaszolta –, az AIDS-szel csak meghalni lehet.” Meg is halt, de előtte nagyon fontosakat mondott a halálról, a betegségről, a szerelemről, a férfiak szerelméről. Médiafigura lett, tanító. Lehet, hogy ez volt az igazi küldetése: arról beszélni, amiről kevesen beszélnek, megállni ott, ahol tovább szokás menni.

Emlékeznek a nagyon régi mozikban az artistaműsorra? A vetítővászon elé jöttek ki, a híradó előtt, ketten vagy hárman, és mutatványokat mutattak be. Az ember egyrészt bosszankodott, mert nem ezt akarta látni, másrészt feszengett, mert volt valami kínosan közeli a dologban: a fizikai közelség meg a mögöttük levő nagy fehér vászon kiélesítette az artisták személyes vonásait, emberekké váltak, ami az igazi cirkuszban nem fordul elő. Volt megható artista, volt ijesztően lepusztult, volt szép és kívánatos. De máig emlékszem, hogy mennyire nem odavalók voltak. Ilyen volt Jarman is; vagy rosszkor jött be, vagy elfelejtett kimenni, mindenesetre ott találta magát a fénylő fehér vászon meg az emberek előtt, akik nem is azért jöttek, hogy őt nézzék, hanem valami mozit akartak látni.

A Wittgensteinben voltak a legszebbek ezek a képek, háttér nélkül, csak az arcok, csak a kezek, csak a szavak. Mozgalmas film volt, én szájtátva néztem, a barátaim unták és kimentek. Nekem a Picasso kalandjait jutatta eszembe, olyan szemtelennek és kalandosnak találtam. De hát végülis csak két-három artista ugrál benne, kínosan közel. Iszonyú stilizált és keresett az egész, mint Jarman minden filmje; és hiányzik belőle a humor, mint Jarman minden filmjéből. Persze Picasso humoros ember volt, Wittgenstein meg nem, úgyhogy nincs mit kifogásolnunk: madarat tolláról. A stilizáltság netovábbja a Sebastiane, mely Szent Sebestyén viszontagságait (és gyönyörű testét) mutatja be egy római helyőrség fülledt légkörében, s ahol a szereplők mind latinul beszélnek – ami nem valósághűbbé teszi a filmet, nem kosztümös-rekonstruálttá, hanem ellenkezőleg: végképpen stilizálttá és túlfinomulttá. Szerintem az „igazi” történelmi filmek – a Caravaggio és a II. Edward is ilyenek voltak – nekem épp azért tetszettek, mert az Ezeregyéjszakára emlékeztetnek, ahol csupa megtörtént eseményt hallunk, csak éppen a mesélő kényének kiszolgáltatva.

Ajjaj, modern film, gondoltam, mikor A kert vetítésére beültem: én ezt elmarasztaló jelzőként használom, mert konzervatív ízlésű vagyok. Cselekmény semmi, éles és túl kontrasztos alapszínek, kék ég, zöld fű, mintha a Szovjetszkaja Zsenscsina (a szovjet Nők Lapja) régebbi számait lapozgatnám, és aztán egyszercsak meggyőzött, a ritmusa, a vágások visszatérő és vissza nem térő egymásutánja, és rájöttem: álom. Én ilyen mélyen érintő álmot még nem is láttam filmen, ez az, amiről évek múlva azt fogom hinni: én magam álmodtam. Látható volt Jarman is, amint álmodik, a sekély tengerben állt az ágya, lassan lecsúszott róla a takaró és a vízbe lógott, körülötte angyalok jártak. Ekkor már tudta, hogy meg fog halni, tudta, amit csak az tud, aki ezt tudja.

Ajjaj, modern film, gondoltam, mikor az Anglia alkonya (The Last of England) vetítésére beültem, és legrosszabb sejtéseim igazolódtak. Itt elköveti Jarman mindazokat a hibákat, amiket A kertben már nem: harsány, didaktikus, erőszakos, mocskosan obszcén, és tűzzel álmodik, folytonosan és mindenünnen kicsapó tűzzel, hamvába haló tűzzel, gyújtogatók által dobált tűzzel, torkolattűzzel. Édes Jarman, értjük, hogy Anglia maga a pokol, és el fogja nyelni a tűz, aludj szépen, holnapra jobban leszel. De nem kell ezzel untatni a nézőt másfél órán keresztül, bömbölő zenével és olyan hirtelen csenddel, hogy a másik teremből áthallatszik az ott futó film hangja, és az emberek kuncogni kezdenek. Leleplező kis gikszer, mert rátapint a rendező hibájára. Nem is emlékszem, volt-e csend a többi filmben, és áthallatszott-e valami – mert azok lekötötték a figyelmemet. Rossz film az Anglia alkonya, még nem tudta Jarman, hogy mit akar tanítani.

Talán azt, hogy két férfi hogyan nyúlhat szerelmesen egymáshoz, hogyan viselhető méltósággal – és hogyan jeleníthető meg filmen – a másik férfi iránti vonzalom. Mindegyik filmjében van homoszexuális elem, mondhatnánk azt is, hogy erről szólnak, és akkor sem mondanánk keveset, van ez a téma. Vagy a gyengédségről szólnak, a vágy kiszolgáltatottságáról és felszínre töréséről, melyet neki ebből az aspektusból adatott meg szemlélnie. Szemlélte. Nem tudom, a kívülállónak mit jelentenek Jarman „fiús” képsorai; aki érintve van, annak felejthetetlenek és felkavaróak, mert soha semmi közük a pornográfiához, soha senkit sem lehet övön alul látni. Talán ezek a képsorok nem is „erotikusak” a szó szokásos értelmében, hiszen a mai közfelfogás aligha érzi erotikusnak azt, ha bemutatjuk, hogy valaki gyengéden megcsókolja a szerelmét, vagy megsimogatja a kezét, vagy fürdik vele egy kádban vagy kis tóban (és csak válltól felfelé látszanak). Na persze. Kavicsok ezek, nem súlyos sziklák – csakhogy Jarman üvegházban dobálódzik velük. Lélegzet-visszafojtva nézzük ügyességét, mely e téren sosem hagyja cserben. Végtelen gyengédséget, bársonyos lágyságot tud produkálni. Itt nem fals, itt nem didaktikus. Ugye értjük egymást: nem arra mondjuk, hogy didaktikus, aki tanítani akar, hanem arra, aki hülyén akar tanítani.

Aztán elvesztette a látását, és csak kéket látott. Ekkor elkészítette a Blue című filmet, ahol mi is csak kéket látunk, és közben halljuk őt meg másokat beszélni. Nagyon kitárulkozva, nagyon nyers részletességgel. Engem nem így neveltek. Csak semmi személyesség. Az ember a cipőméretéről se beszél másoknak, nemhogy a retinájáról. A szerelemről igen, de hogy ez a nagy érzés speciel éppen faszszopás révén valósul-e meg avagy más módon, ez nem téma, mondták szüleim, nevelőim. Illetve ezt se mondták, mert ha mondták volna, már cipőméretről, szerelmi gyakorlatról beszéltek volna, amit nem kívántak tenni. Félreértés ne essék: nem prűd volt a neveltetésem. Nem azt sugallta a mikroklíma, hogy ezek nem fontos témák, és pláne nem azt, hogy ne léteznének – csak beszélni nem kell róluk, legalábbis nem könnyen, nem gyakran, és főleg: nem személyesen. Úgy voltak ezek jelen a világunkban, mint lezárt szoba a ház közepén, melyet bizonyos tisztelettel kerülgetni kell, de amelynek létét nem kell tagadni vagy agyonhallgatni: szükség esetén szó eshet róla, említhetik lezártságát, a kulcs hollétét, a belépésre jogosult (és nem jogosult) személyek körét és az ott-tartózkodás helyes avagy helytelen voltát. De csak szükség esetén, és akkor se azt, hogy kinek mije van a lezárt szobában. Az nem téma. Van a szerelem, arról beszélünk; továbbá vagyunk én, te, ő, akik lehetünk szerelmesek, de a részletekről nem beszélünk.

Ez szemérem, ami nem összetévesztendő a prüdériával. Azért nem prüdéria, mert a betegség és a halál ugyanolyan lezárt szobának tekintődött, mint a testiség és az érzelmek. Lezárt, de persze létező szobának, melynek kulcsa ott lógott – de illett meggondolni, hogy mikor megy be az ember, és főleg: egyedül illett bemenni. Szó volt betegségről, halálról, de személyes vonatkozásaikról – tehát, hogy X-nek (vagy pláne a beszélőnek) mijét kellett kivenni vagy levágni, mije szakadt át és mije nagyobbodott meg –, arról nem. Az igazi prüdériát az jellemzi, hogy a betegséget, halált, és általában a testi romlást a legfelhőtlenebb részletességgel, hogy ne mondjam önfeledt anatómiai és fiziológiai fotografizmussal taglalja, míg a szerelem egészséges érzelmi és testi megnyilvánulásait nemlétezőnek tekinti és agyonhallgatja. (Csak a rend kedvéért: a homoszexualitás is a szerelem egészséges megnyilvánulásai közé tartozik.)

A jó művész ijesztgeti közönségét. Szörnyűségekről számol be: jobb, ha tőle halljuk először, ha tőle tudjuk meg, mi vár ránk. A jó szülő ijesztgeti a gyereket. Elmondja neki a Grimm-mesék szörnyűségeit: a sárkányt, a magányos erdőt, a gonosz mostohát és a gyerekhizlaló boszorkányt. Jobb, ha tőle tudja meg az a gyerek, mi vár rá. Ez a mesélőnek joga, és talán kötelessége is, őrá nem érvényesek a prüdéria korlátai, de még a szemérem korlátai sem. Mindent mondhat, mindent megmutathat, mindennel ijesztgethet, minden fájdalmát, viszkető bőrét, alacsony trombocitaszámát elénk tárja. A művész mindent megtehet – ám ezért szörnyű árat fizet: a művészt senki sem sajnálja. Nem érzünk részvétet, mert a művész nem ember, hiába mondja meg a nevét; Jancsi és Juliska sem ember, nem sajnáljuk őket, amikor a gyerekmesét hallgatjuk. Egyre gondolunk csak: juj de jó, hogy nem mi bolyongunk az erdőben, hogy nekünk van mamánk, aki itt ül mellettünk és meséli ezt a szörnyűséget, és nagyon-nagyon mélyre bebújunk a takaró alá, hogy a gonosz mostoha még periszkópon se fedezhesse föl újabb potenciális áldozatát.

Vajon ha ránk kerül a sor, gondolunk-e majd a szép Derekre meg a barátaira, halljuk-e majd az üzenetet, amit a banya kemencéjéből még visszakiabáltak nekünk? Nem tudom: a szívem azóta összeszorul, ha valami nagyon kéket látok, és mégis, becsukatnám velük azt a bizonyos szobát, akasszák vissza a kulcsot, vagy olyankor nyitogassák, amikor én nem látom. Az igazi művész azért ijesztget, hogy tanítson. Nigel Terry azt mondja a filmben, nem érdemes cipőt vennie annak, akinek kevés van hátra, mert a cipő tartós fogyasztási cikk. Ez már igen, ez életszerű üzenet, mint amilyen az is, hogy a Jean Cocteau-szerű kis emberekre ne felejtsünk el rámosolyogni, mert nekik nagy szükségük van rá.

Jarmant a végén megszerette az angol publikum. Lehet, hogy úgy fogják emlegetni, hogy „az a meleg filmrendező, aki olyan bölcsen beszélt az AIDS-ről, miközben haldoklott”. Kemény és lágy volt egyszerre, mint általában a férfiak.

1995

Megnyitóbeszéd

Elhangzott a 14. Budapesti Melegfesztiválon,
2009. augusztus 30-án

Hölgyeim és uraim, kedves melegek
és nem-melegek!

Idén 14. alkalommal kerül megrendezésre Budapesten az úgynevezett „Melegfesztivál”, azok fesztiválja, akik nem az ellenkező neműekhez vonzódnak. Leszbikusok, melegek, biszexuálisok, transzneműek. Örömmel mondom, hogy ez a fesztivál már ennyi idős, hirdetve a szervezők energiáját, sokak támogató lelkesedését, és a város civilizált voltát (még ha ez a civilizáció nem is szeplőtlen).

Megtiszteltetés számomra, hogy én nyithatom meg az idei fesztivált, szólhatok önökhöz, mint meleg a melegekhez, sőt mint magyar meleg a magyar melegekhez.

Ha visszatekintünk az elmúlt évre, a legjelentősebb esemény a Bejegyzett Élettársi Kapcsolat intézményesítése volt az azonos nemű párok számára. Nagy szó ez, különösen a világnak ezen a részén, ahol az emberek félni szoktak minden újtól, minden változástól. Hazánk brüsszeli képviselői büszkén emelhetik föl a fejüket, hiszen ezzel csatlakoztunk a világ civilizáltabb részéhez, megelőzve az összes környező országot, még Ausztriát is. Bár polgári neveltetésemmel ellenkezik, hogy dicsérgessem a mindenkori kormányzatot (otthon minden korszakban csak per „ezek” beszéltünk az éppen fönnálló hatalomról), most mégis azt kell mondanom: jól csinálták; a törvényhozás, hogy megalkotta, az Alkotmánybíróság, hogy jóváhagyta. Eddig három párról tudok, akik bejegyeztették magukat (kettőn ott is voltam, teljesen esküvőszerű volt), és elmondásuk szerint az anyakönyvvezetők a legnagyobb ügyszeretettel, és persze érdeklődő kíváncsisággal működtek közre.

Az egyik kerületben az ismerősömet, amikor bent járt ügyintézni, a hölgy udvariasan áthívta egy másik helyiségbe – kiderült, hogy az anyakönyvvezetők éppen értekezletet tartanak, hogy mi a teendő az azonos nemű párok esetén, és volna-e szíves tanácsokat adni. Ő úgy meghatódott, hogy meghívta a ceremóniára az összes anyakönyvvezetőt, többen el is jöttek, és az ajtóból diszkréten figyelték az eseményeket. Mi is tervezzük az élettársammal, hogy bejegyeztetjük magunkat, és ezt ajánlom minden együtt élő párnak. Megható, emberi, és szép pillanat.

Ausztria egyébként furcsa hely: míg egyfelől a bécsi melegparádén ötvenezren vonulnak föl, a városháza és a pártok támogatásával, az egész város egy nagy karnevállá válik és bőrnadrágos meleg öregurak sramlizenét játszanak, addig a meleg kapcsolat legalizálásáról (ami nálunk már lehetséges) még nem döntöttek. Na ja, mondhatnám cinikusan, ők az idegenforgalomból élnek, tudják, mitől vonzó és színes egy város, majd bolondok lesznek elriasztani a turistákat – és ez nem csak a melegekre vonatkozik.

Mert a nagyvárosok életminőségének, vonzerejének, turisztikai besorolásának ma az egyik fokmérője, hogy van-e ott melegfesztivál és -felvonulás. Száz évvel ezelőtt az számított: van-e villanyvilágítás. Aztán az, hogy van-e metró. Aztán az: van-e sétálóutca. Most már az a kérdés (s ezt rendre megemlítik az útikönyvek): van-e abban a városban melegfesztivál. Örülök, hogy Budapest ebbe a ligába tartozik, Bécstől keletre az egyetlen komoly nagyvárosként. Ez még akkor is így van, ha tavaly és tavalyelőtt némelyek megpróbálták szétzavarni és lehetetlenné tenni a felvonulást – sajnos vannak ilyen deviánsok, akik hazánkat nem Bécshez és Párizshoz, hanem Moszkvához és Isztambulhoz akarják kapcsolni; agresszív deviánsok, akik ezzel hazánk rossz hírét költik a világban.

Mindeközben (vagy éppen ezért?) a melegség közbeszéd tárgya lett Magyarországon. Ez nagyon pozitív fejlemény, még akkor is, ha távolról sem mindenki nyilatkozik barátságosan vagy támogatólag. De már úgy vagyunk, ahogy Jászai Mari mondta, amikor egy rossz kritikát mutattak neki: „Mindegy, fiam, csak írjanak!” Bizony, a legrémesebb nem a butaság vagy a hitványság. A rémes az volt régen, hogy a melegségről egyáltalán nem bírtak beszélni az emberek. Se jót, se rosszat: tabu volt. Ma már nem az, és ebben az elmúlt évek szép és csúnya eseményei egyaránt segítettek. A melegség a legtöbb ember szemében egy létező dolog lett – vonzó, semleges, nevetséges, undorító, kinek milyen, de ez mindegy is. Mi nem azt akarjuk, hogy szeressenek, hanem hogy tudomásul vegyék: létezünk.

A nyíltabb közbeszéddel együtt divatba jött a Biblia idézgetése a melegség elítélésére. Én jól ismerem a Bibliát, nehéz könyv – még azt is mondanám, hogy minden szava igaz, csak tudnunk kell érteni. Nevetségesnek tartom, hogy a Bibliát csak akkor veszi elő valaki, ha az irántunk való utálatát akarja igazolni. Mert valóban: a Biblia halálbüntetés mellett tiltja a férfiak közösülését, de azt is mondja: „Jósnőt ne hagyj életben” (2Móz 22,17). Legközelebb, ha a Bibliát emlegetik önöknek, tessék megkérdezni: „És a jósnőkkel már végzett?” Meg kell értetni az emberekkel, hogy a Biblia a lélekre vonatkozó tanítás, azt kell belőle kiolvasni minden korban, hogy mi a tisztesség és mi a gonoszság, mi a hűség és mi az árulás, mi az önzés és mi a szeretet. Ezek a fontos dolgok, és ezeknél teljesen mindegy, hogy meleg-e valaki vagy sem. Meggyőződésem, hogy Istent nem az érdekli, hogy ki mit csinál a farkával vagy egyéb nemi szerveivel, föltéve, ha a kérdéses szerveket tisztességgel, hűséggel és szeretettel használja.

Egy meleg srác elment egy koncertre a jó barátjával, egy heteró sráccal. Álldogáltak a söntés mellett, hallgatták a zenét szótlan egyetértésben, mint a nagyon jó barátok szokták. A heteró srác elkezdett szemezni a csaposlánnyal. A lány jött-ment, a szeme sarkából figyelte őket, majd egyszer, amikor a közelükben járt, megkérdezte: „Bocs, ti egy meleg pár vagytok?” „Nem,” mondták a fiúk (és később a heteró srác elkérte a lány telefonszámát). Húsz évvel ezelőtt ilyet nem lehetett volna kérdezni – és nem azért, mert sértő lett volna. Egyszerűen nem volt lehetséges, nem volt benne a közbeszédben.

A melegséggel mostanában szembesülő nagyközönség sok tagja elmélkedik azon: mitől van a homoszexualitás. Én is gondolkoztam már ezen, utánaolvastam, de nincs igazi válasz. Minket, melegeket, kevésbé érdekel, hogy mitől vagyunk: minket az érdekel, hogyan lehet ezzel élni, hogyan lehet megoldani, hogy a társadalom (sokszor ma is meglévő) nyomása ellenére tudjunk emberi kapcsolatokat, barátságot, szerelmet kialakítani. Fogalmam sincs, mi a célja a Jóistennek azzal, hogy minden generációban 4% körüli homoszexuális szaladgáljon, de – ahogy a papok szokták mondani (más összefüggésben, de nagyon szépen): – a legjobb, ha belenyugszunk az Ő akaratába. Vagyis hogy minden generációban, minden országban minden huszonötödik ember meleg.

Ami nem jelenti azt, hogy úgy is él. Nem könnyű melegnek lenni: pluszteher az, amit cipelni kell. Mintha a kiránduláson minden huszonötödik gyereknek jóval nehezebb volna a hátizsákja. De ha egyszer fölcipelte a hegytetőre, joggal lehet büszke magára. Ezért jó melegnek lenni. Teljesítmény. Tudom, ez furcsán hangzik, hiszen senki sem akar meleg lenni, a melegséget senki sem választja. Majd bolond lenne egy lenézett, kigúnyolt csoport tagja lenni, ha volna más választása. Az él meleg életet, aki kénytelen belátni: nincs más útja. Akinek az örömhöz, az őszinteséghez, a méltósághoz csak ez az út vezet.

Vannak olyanok, akik ezt nem tudják vagy nem merik vállalni; még olyan férfi is van, aki roppant akaraterővel, esetleg pszichológusi vagy orvosi segítséggel átnevelteti magát heteroszexuálissá. Nyilván meg lehet tenni mérhetetlen erőfeszítéssel – de minek? Mi értelme egy ekkora áldozatnak? Mikor ugyanezt az energiát azonos nemű embertársai szeretésére, segítésére, vidítására használhatta volna. Kimondom őszintén: az ilyen önletagadást, önátnevelést én színtiszta önzésnek tartom: ahelyett, hogy cipelné az extra nehéz hátizsákját, ahelyett, hogy a sorstársainak adná a szeretetét (ideértve a szextől a létrakölcsönadásig mindent), inkább a saját bőrét próbálja menteni – de mitől is…? Arról nem beszélve, hogy az ilyen férfiak aztán gyorsan megnősülnek; hát nem irigylem azt az asszonyt, aki ilyenhez megy hozzá. A lányomat biztos nem adnám egy ilyen átnevelthez.

(Zárójelben jegyzem meg, hogy nemrég egy képviselőnő követelte a melegfelvonulás betiltását, és ehhez egy „Magyar Asszonyok Egyesülete” nevű szervezet is csatlakozott. Meg vagyok döbbenve ezen – ugyanis minket ők szültek! A magyar asszonyok! Hogy lehetnek ilyen elutasítóak a fiaikkal-lányaikkal szemben? És jobb, ha tőlem tudják meg a Magyar Asszonyok Egyesülete tagjai: akiket holnap szülnek, abból is minden huszonötödik meleg lesz. Mit csinálnak azzal? Kidobják a szemétre? Ezek volnának a magyar asszonyok? Na nem. A magyar asszonyok szülték és nevelték az olyan kiváló melegeket, mint báró Mednyánszky László, a festő; Ferencsik János, a nagy karmester; Thurzó Gábor, a kiváló író; a magyar asszonyok közt ott van az én anyám, a tiéd, a tiéd, a magáé, aki megszült és fölnevelt, és tudomásul vette, hogy melegek lettünk, és megmutatta, hogy az anyai szeretet mindennél erősebb, mert az nem válogat, és nem írogat a rendőrfőnöknek. Na ennyit ezekről.)

Jó dolog melegnek lenni, ha már muszáj. Jó azért, mert az ember valamilyen. Jó dolog valamilyennek lenni! Sokan ezért irigyelnek minket. Titka van az embernek. Hiszen a mai világban melyik 18-20 éves fiatalnak van komoly, súlyos titka? Mint egy romantikus regényben: a Kőszívű ember fiaiban a gonosz Plankenhorst lánynak titokban gyereke volt. Ilyen súlyú titok ma már nem sok létezik, de a melegség először mindnyájunknak ilyen. „Rólad tudják?”, kérdezzük folyton. Nos, azt javaslom, hogy 20-25 éves kor fölött már lépjünk át (aki teheti) a romantikából a mai világba, és ne hordozzunk titkot: bújjunk elő, aztán akinek nem tetszik, hát ne beszélgessen velünk. És nehogy már bocsánatot kérjünk, hogy melegek vagyunk. Akarta a fene.

Azért is szép teljesítmény melegnek lenni, mert mindnyájan egyéni utat kellett, hogy megtegyünk idáig. A melegek csoportja más, mint a többi kisebbség, mert nem örökletes és nem továbbadható, nem tanítható. Ha a homoszexualitás öröklődne, azt már rég tudná a genetika, hiszen számos leszbikus nő szül, számos meleg férfinak születik gyereke (nekem is van fiatalkori házasságomból két remek lányom), mégsem mutatható ki ilyen összefüggés. Ezzel szemben ha mondjuk létezne a kékfülűek kisebbsége, amelyet mindenki megvet és kigúnyol, a kékfülű gyereknek akkor is támaszt jelentene, hogy apu is kékfülű, anyu is kékfülű, nagypapa, nagymama, testvérek, sőt a szomszédok, az egész alvég a faluban mind kékfülűek. A melegeknél ilyen nincs: mindegyikük egyedül jön létre, saját erejéből kell másodszor megszületnie a felnőtt meleg életre, s mindegyikük más-más utat tesz meg, amíg ebbe a kisebbségbe megérkezik, ahova az ösztönei, a vágyai, az érzelmei, a kötődései a helyét kijelölték.

Hölgyeim, uraim (és mindazok, akik e két régimódi kategóriába nem férnek bele): érezzék jól magukat a fesztivál rendezvényein, szórakozzanak és okuljanak, és jöjjenek szombaton a Meleg Méltóság Menetébe, hadd lássa a világ vigyázó szeme, hogy ez egy civilizált város, hogy jó érzés legyen magyar melegnek lenni.

Köszönöm a szervezők áldozatos munkáját, a támogatók támogatását, és a 14. Leszbikus, Meleg, Biszexuális és Transznemű Fesztivált ezennel megnyitom.

2014

Ki szabadkozzon?

Nincs kínosabb, mint azt mondani: „Bocs, ne haragudj, azt hittem, te is meleg vagy, elnézést.” Ez a mondat mifelénk még ma is ritkán hangzik el, az ember nemigen meri reszkírozni, hogy egy azonos neműhöz közeledjen, mert a reakció esetleg ijedelem, abból következően pedig agresszió vagy botrány lehet. Vagyis az ember inkább magában szabadkozik, preventíve, és nem szól semmit. Ám létezik egyfajta hely, ahol nem nekünk kell szabadkoznunk: a meleg söröző, bár, ritkábban étterem. A definíciója is így hangzik: meleg hely az, ahol a heterónak kell szabadkoznia. „Bocs, én nem vagyok meleg, csak a haverjaimmal vagyok itt.” „Ó, semmi baj, jó szórakozást!” Hogy melyek ezek a helyek, az finoman érződik a klímából, hiszen a meleg helyre a legritkábban van kiírva, hogy micsoda – még a legnagyobb városokban, Londonban, Párizsban, Amszterdamban, Berlinben sem, mert mire ki lehetett volna írni, addigra elveszett a dolog jelentősége.

Pár évvel ezelőtt két hetet töltöttünk New Yorkban az élettársammal. A város emberi és barátságos, irdatlan méretei ellenére. Hömpölyögnek a turisták a centrumban, és bőven vannak csöndes mellékutcák. És rengeteg, rengeteg meleg pár. A párok a legérdekesebbek. Hiszen nyilván sokkal több meleg szaladgál egyedül, de az ritkán látszik valakin egymagában, ha meleg. (Ez talán nem is cél.) De ha már ketten vannak, akár mint emberpár, akár csak két jó barát, akkor eléggé nyilvánvaló – bár azt nem tudtuk megfogalmazni, hiába figyeltük szinte madártani alapossággal, hogy mi az a vonás, amitől azonnal nyilvánvaló, hogy „ezek is”. Alig járnak kézen fogva, csókolódzást az utcán nem láttunk. És mégis: mentünk és folyton egymásra néztünk: „Ezek?” És bólintottunk. Élmény volt látni, hogy az élet hányféle szeletében léteznek meleg párok: fiatalok és öregek (néha nagyon öregek is, egészen megható, totyogó kisöregek), sovány rendszergazdák és elhízott pedagógusok, fehérek és – jóval ritkábban – feketék (ők kevésbé engedik meg maguknak a nyílt felvállalást, nyilván konzervatívabb, „macsóbb” a család, a rokonság), rengeteg japán (de kínaiak alig, amennyire meg tudtuk ítélni), nők persze minden változatban, és nagy számban párosan kigyúrt átlagfiúk, jó rájuk nézni, de nem nagyon izgalmasak. A buszmegálló reklámfelületén fénykép: két munkáskülsejű, latin srác csókra közelíti az ajkait. Nem szépek, de őszinte a csókjuk. Felirat: „Imádom a csávómat” (I love my boo!), alatta kotonhasználatra intő felirat, meg AIDS-megelőzési telefonszám.

A New York Times vasárnapi számában házassági értesítők, a családok által beküldött hirdetések. „Örömmel tudatjuk, hogy G. F. Parker ezredes leánya, Jessica hozzáment Dr. Samuel Berndorf idősebbik fiához, Marcelhez”, plusz fénykép. Hoppá, két férfi is van! Örömmel jelentik, hogy „örök hűséget fogadtak” egymásnak, egy lelkész jelenlétében, és özvegy édesanyjuk is jelen volt. Egyikük fekete. Mivel New York államban akkor még nem volt melegházasság, ezért van az „örök hűséget fogadtak”, azt nem tilthatja meg senki. Ebben az értesítőben az is el van mondva, hogyan ismerkedtek meg (a sportklubban) és mennyi ideje vannak együtt (négy éve) – a heterók közül ezt egy se tartotta fontosnak elmondani. De az ő esetükben igen, vegyük tudomásul, hogy nem tegnap ismerkedtek meg, és nem a buzibárban.

A hagyományos buzibárnak különben is mintha leáldozna. Arra a klasszikus intézményre gondolok, ami úgy néz ki, mint akármelyik söröző vagy bár, csak éppen melegek látogatják, ismerkedési céllal. Pesten régen úgy becéztük: „a cukrászda”. Leginkább álldogálni kell, a falat támasztani, esetleg beszélgetést kezdeményezni, szóval „cirkálni”, ahogy az angol tengerészeti kifejezés, a „cruising” találóan kifejezi. (Fiatalkoromban ezt a szót nem ismertük, a „bombázni” szót használtuk: lemegyek bombázni.) A legfőbb az ismerkedés – vagy annak az ígérete – volt. Az ember fölszedett valakit, vagy pedig egész este álldogált, aztán egyedül hazament. Most New Yorkban érződött, hogy ez egy kifutóban lévő modell. Benéztünk pár helyre, de vagy pangás volt, vagy ellenkezőleg: jól összeszokott, feltehetőleg a környéken lakó melegek iddogáltak-beszélgettek, senki sem bombázott. Mint bármely sarki kocsmában – hát igen, miért ne legyen a melegeknek sarki törzskocsmájuk, ahogy a Puerto Ricó-iaknak vagy az ukrán bevándorlóknak vagy a banktisztviselőknek?

A meleg cirkálás már főleg az interneten folyik. Mindenki ott ismerkedik, ott igyekszik valamicskét megtudni a másikról (aki persze azt hazudik, amit akar), még az első randi előtt. Aztán gyakran egy semleges McDonald’s-ban találkoznak, vagy valamelyik meleg helyen – ó, van ilyen bőven, csak azokat nem nevezném buzibárnak. Van étterem és kávéház (sőt, nevetni fognak: cukrászda is van), csakhogy szinte mindenütt felbukkannak heterók is: férfi-nő párok, nem leszbikusnak kinéző pletykáló barátnők, gyerekes családok. A külvilágot nem zavarja, hogy ez esetleg „meleg hely”. Persze vannak éjszakai meleg szórakozóhelyek, van diszkó, mulató, meg tematikus helyek, mint bőrruhás vagy rózsaszín csipkés – de ezekbe már általában partnerrel vagy társasággal megy az ember, nem cirkálni. Majd ott bemutatják valakinek, mint a falusi bálban.

Hiszen ez a természetes. A normális, társadalmi közegben zajló kapcsolatteremtés. Már nem „cruising”, hanem ismerkedés. Annyi meleg van, és annyira nem szégyellik, hogy szinte bárhol: munkahelyen, érettségi találkozón, lakógyűlésen, kutyasétáltatás közben, könyvesboltban lehet ismerkedni. „Gyere, Charlie,” mondja a titkárnő, „bemutatom neked Warrent, az új kollégát, ő is nőtlen.” Aha. Ottani barátunk azt mondja: ha valaki úgy huszonnyolc fölött nem nős, arról automatikusan feltételezik, hogy meleg. Azt simán el lehet hívni randira munka után. Legföljebb ha nem meleg, akkor szabadkozzon ő, hogy bocs, ne haragudj, én inkább a lányokat.

Boldog vagy normális?

Még a nyolcvanas években történt, hogy a drága Iván, aki már az égből olvassa ezeket az írásokat, békésen aludt a garzonjában szombat reggel, amikor megszólalt a csengő. Erősen, erőszakosan nyomták, nem is a kapucsengőt, hanem az előszobait. Kibotorkált köpenyben és kinyitotta a kisablakot. Két rendőr állt ott. „Jó napot! – mondták. – Ön nős?” Iván megdermedt, lázasan gondolkodni kezdett: mi lehet ez, talán mindent tudnak?, végül kinyögte, hogy nem. „Akkor elnézést”, mondták és már a következő ajtón csengettek, azt kérdezték az ajtót nyitó lánytól, hogy férjes-e. Kiderült, hogy föl kell törniük az egyik lakást, mert csőtörés van és a tulajdonos nincs otthon, ehhez viszont két tanú kell, és valamiért egyszerűbb, ha házaspárt használnak tanúnak.

Sokszor eljátszottunk a gondolattal: mi lett volna, ha azt válaszolja: „Nem, én férjnél vagyok”. Akkor ez még abszurd poén lett volna (hiszen sehol sem létezett melegházasság), de ma már nem az. Egy magyar hetilapban hosszú interjút olvastam egy amerikai gyerekkönyv-íróval, kopaszodó, szomorú szemű fiatalember, elmondta, hogy kamaszkorában nehezen békélt meg a melegségével, talán ezért is tud olyan érzékenyen írni a kiskamaszok lelkéről, vergődéseiről (és nem is a melegekéről, hanem általában). Elmondta, hogy most már házasságban él egy férfivel, az eljár munkába, ő meg otthon szigorú menetrend szerint dolgozik (itt lapoznom kellett, valami reklám is volt, odébb folytatódott), mert nem tud nyugodtan dolgozni, ha a férje is otthon van. Elkezdtem ide-oda lapozgatni, hogy talán kettőt lapoztam és ez már valami más, hiszen nyilván egy nő mondja, hogy „a férjem”. De nem, ő mondta – miért is ne mondta volna, ha össze voltak házasodva. Azt a férfit, akivel az ember össze van házasodva, férjnek nevezzük. Eltöprengtem, hogy én mondanám-e, bár igaz, hogy nekem nincs férjem, csak bejegyzett élettársam, de ha legalizálnák a melegházasságot, mondanám-e? Nem hiszem. Ott még nem tartunk. Nem tartok.

De mire jó a melegházasság? Hát a mély ösztönök kiélésére. Azokat nem lehet anélkül? Nem, a legmélyebbeket nem. Egyszer például egy meleg társasággal nyaralni mentünk a Zemplénbe, közösen kivettünk egy nagy házat. Elvittük egy heteró barátunkat, a csinos, fiatal Richárdot, akinek el volt törve a lába, szigorúan pihennie kellett, úgyse mehetett sehova nyaralni. Mondtuk, hogy mindenben kiszolgáljuk, ő csak üldögéljen, ráállnia se volt szabad. Egy kis közért volt lenn a faluban, onnan hoztuk az ételt-italt, egy tenyeres-talpas, csúnya fiatal nő volt az eladó. Az idő kellemesen telt, három meleg pár és Richárd, iszogattunk, kártyáztunk, persze nem hoztuk őt zavarba semmilyen „buzizással”, egy csók se csattant (a hálószobákban igen, de Ricsi egyedül aludt). Egy napon észrevettük, hogy nincs sehol. Kerestük a házban, végül valaki meglátta a teraszról, hogy sántikál lefelé az úton, egy mankóval ugrál fél lábon, kezében súlyos szatyor. Utánaszaladtunk: meg vagy te bolondulva, hova mész, azonnal gyere vissza. Hát, hogy ő visszaviszi az üvegeket, hadd segítsen ő is valamit. Elvettük tőle. Erre könyörgőre fogta, s végül bevallotta: azért akar a közértbe lemenni, mert egy hete már nem látott női arcot. Ezen őszintén meglepődtünk. „Azt akarod megnézni, azt a luvnyát?”, kérdeztük. „Igen, azt. Mégiscsak nő! Ti mit szólnátok, ha egy hétig nem látnátok férfiarcot? Szépet, csúnyát, mindegy?” Levittük gólya-ülésben, mint a mentősök, kapott tizenöt percet, hogy flörtöljön a luvnyával.

Sokan azt gondolják: a melegek valamiféle szeszélyből vagy lázadásból, polgárpukkasztásból űzik a homoszexualitást. Pedig ugyanolyan ösztönlények vagyunk, mint Ricsi meg a hozzá hasonlók (azaz a heterók). A melegházasságot sokan azért utasítják el, mert pont ezt nem értik. Úgy vélik, a melegek parodizálni akarják a házasságot, gúnyt űzve egy komoly intézményből. Pedig a meleg férfi férfit akar maga mellett, és nem csak szex céljából, hanem mert jobban esik férfiholmit teregetni, mint nőit, és férfikrágokást meg villanyborotvát hallani a fürdőszobából. És a leszbikusoknál megfordítva, ugyanígy. Nehéz egy hetet kibírni, hogy azonos nemű arcot ne lásson az ember.

Pár éve a melegfelvonulás alkalmával néhány szervezet a nemtetszését fejezte ki (bizony még a betiltást vagy korlátozást is szorgalmazták). Köztük volt a Nagycsaládosok Országos Egyesülete. Ezen nagyon elszomorodtam. Hiszen éppen egy nagy családban kell felkészülni arra, hogy mindenféle adódik: albínó meg zseni meg balkezes meg zenész meg színvak meg dadogós (hogy a súlyosabb problémákról ne is beszéljünk), amiket mind el kell fogadni és be kell építeni a családba – miért löknék ki a meleg gyereket? Hogyan képzelik ezt megoldani? Vízbe fojtják, mint a kiscicát? Kiverik belőle nadrágszíjjal, mint egy rossz szokást? Szeretettel vagy szigorral, esetleg orvosi (!) segítséggel átnevelik? Ez utóbbi egyébként nem lehetetlen, csak nem érdemes, mert boldogtalansághoz vezet, aránytalan szenvedéssel jár és alattomos módokon tud visszaütni (mint a balkezesek átszoktatása jobbkezesre, ami gyakran dadogást eredményezett – abba is hagyták, azóta boldogok a balkezesek). A derék nagycsaládosok alighanem azt gondolják, hogy a melegség valami káros szenvedély, mint a kábítószer, a szerencsejáték vagy az alkohol, és hogy az ő szerető, összetartó családjukban következésképp ilyesmi nem fordul elő. Jelentem, előfordul. Mert mély és ösztönös dolog. S mivel így van, jobb lenne, ha a meleg fiú vagy lány is odahozhatná a nagy családi asztalhoz a választottját, és mind ott toporognának az esküvőjén. Most az ilyen gondolkodású családokból csak egyfelé vihet az útja, ha boldog akar lenni: el.

Egy angol írónő, Jeannette Winterson regényben írta meg „előbújásának” (coming out-jának) történetét. Amikor otthon bejelentette, hogy elköltözik, mert beleszeretett egy nőbe és azzal akar élni, az anyja azt kérdezte: „Miért akarsz boldog lenni, ha normális is lehetnél?” (Ez a regény címe is.) Félelmetes mondat. Pontosan ennek akar hadat üzenni a melegházasság: annak révén ugyanis közelít egymáshoz a „boldog” és a „normális”. Lehessünk úgy boldogok (teregetés, villanyborotva), hogy belül maradunk a normalitás, a legalitás, a társadalmi elfogadás körén. Tudom, sok melegnek ma még döntenie kell: boldog akar lenni vagy normális, és aki az előbbit választja, tragikus véget érhet, mint a Viharsarok című remek magyar film hősei.

A hatvanas években divat volt a fiúknak hosszú hajat hordani. Az iskolák, szülők, rendőrök idegesen reagáltak, tiltották, néha kényszerűen fodrászhoz cipelték a fiúkat. Idegen emberek rászóltak, gúnyos megjegyzéseket tettek. Hol vagyunk már ettől? Lehet, hogy én rózsaszínben látom a világot, de nem olyan régen még az is elképzelhetetlen lett volna, hogy az ember egy éven át tárcákat írjon a melegségről egy országos hetilapba. Előbb-utóbb nálunk is lesz melegházasság, és a párommal boldogan (és normálisan!) férjhez mehetünk egymáshoz.