Kiss Noémi

Sovány angyalok

regény

Magvető

Budapest

© Kiss Noémi, 2015

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

BUDAPEST

www.magveto.hu

www.facebook.com/magveto

magveto@lira.hu

Felelős kiadó Nyáry Krisztián

Felelős szerkesztő Szegő János

Műszaki vezető Bezúr Györgyi

A borítót Szemethy Orsolya A szereposztó dívány című festményének felhasználásával Pintér József készítette

ISBN 978-963-14-2928-2

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Tartalom

Kicsi vér néha előfordul

Házasságunk

Meleg pokrócon

Belenyalok

A parkban lebegni, délután

Érettségi

Számára ez elképzelhetetlen

Képző, sopánkodott róla

Leült az ágyam szélére, és kérdezgetett

Öcsi

Barátság Játékok

Babanéni

Anyám

Nővéreim

Csészék

Iskola

A lámpakörte sem bírja

Apa

Egy levél

Lányok egymás közt

Mikor Öcsivel Tomajon nyaraltunk

Vizsla

Kiképző

Zöldhatár

A földön fekve, aztán kávéházban

Kedves Igazgató Úr!

Meddő

Emigráció

Felrakta a térdére a motyóját

Adott jeleket

Sovány angyalok

Singen, énekli

Eltemetni, gyorsan

Vásznon

Repülés

„Jönnek majd napok, amikor azt fogják mondani:

Boldogok a meddők, akik nem szültek, nem szoptattak.

Akkor majd unszolni kezdik a hegyeket: Omoljatok ránk!

És a dombokat: Takarjatok el!

Mert ha a zöldellő fával így tesznek, mi lesz a sorsa

a kiszáradt fának?”

Lk 23,29–31

Kicsi vér néha előfordul

Volt egy kórház, sokat feküdtem ott, az ablak mellett állt az ágyam, a könyököm néha bevertem a radiátorba. A városból HÉV-vel lehetett kimenni. Messziről világított, mint egy karácsonyfaégő, pontokban. Barátságos, meleg volt. Gőzölgött a szellőzőből a füstös bőrszag, az izzadság párái. Sárga üveges teraszok fogták körbe a hatemeletes panelépületet. Valahol a pusztaság közepén húzták fel, letűnt kor munkásai. Közel a HÉV-megállóhoz, ne kelljen sokat gyalogolni. Akinek törött volt a lába, hiányzott a veséje, műtötték az állkapcsát, vagy éppen gyereket szülni ment oda, annak egy örökkévalóságnak tűnt. Tágas parkjában kihajtott a spiraea, néhány zöld szár bújt ki a fekete, vizes földből. Éjszaka földikutyák tanyája, akik hatalmas kupacokat hagynak maguk után, végigtúrják átlóban a kertet. Jó érzés bejárni. Belélegezni a tüdőbe. Mikor idekerültem a szívemmel, képtelenségnek tűnt, örültem, ha a betonpadig eljutottam a vizit után. Akinek infarktusa volt, nem is akarták kiengedni a kórteremből, aztán mégis mehettem, nem törődtek velem. Teltek a hetek, erőre kaptam. Jöttek sorban újra más betegségek, egyelőre itt maradok. A vetetlen ágy és a tavaszi szélben kalimpáló bokorágak között fogok nemsokára futkorászni, ha meggyógyulok. Megszerettem ezt az utat, még akkor is, ha olyan nehezen ment néha, egészen nehezen megy itt minden, az is, hogy levegőt vegyek egyáltalán.

Közben túl voltam egy gyilkosságon és egy házasságon, de elhúzták a tárgyalást. Megállt a hivatal órája, pedig az első hetekben még izgatottan vártam a levelüket. Aztán mint akit belefojtottak, csak feküdtem befúródva egy párnán. Még előzetesbe se kerültem, pláne, hogy beteg lettem, jól néztem volna ki egy cellában, összegömbölyödve, a körmömet rágva. Kirendelték az ügyvédet mellém, na, ő is csak ritkán jön be, inkább telefonál. Így elbújhattam a kórteremben, van itt hely, nekem mindig langyos a lepedőm. Ülök és visszagondolok. Fészket rakok a vaságy közepére, fúrok egy gödröt az öklömmel, és repkedek. Ha szúr a derekam, akkor meg a hátam alá gyűröm a párnát. Tegnap se ment fel a lázam. Üvegdarabok, rakosgatom őket, összevissza karcolnak, meg csiklandoznak is. Olyanok, mint a gondolataim, szeretek velük elaludni.

Mikor megnőtt a bokrok szára, a gyöngyvessző fehér virágpompába bújt, szívesen szúrtam meg a lábamat vele. Egészen odadörgöltem a combomat, megvágta a bőrt és utána piros lett a helye. Vakartam a körmömmel, viszketett. Néztem a távolságokat a kórterem ablakából, vagy titokban felmentem a tetőre. Senkiföldje húzódik a kórház háta mögött, a város vége, az élet vége, a táj üres erezete, ahogy felszakadozik a darabolt kaszáló, a sárga föld eltűnik alkonyatkor a vörös felhők alatt. Sárszag jön be az ablakon, ha a határ felől fúj a szél. Szerettem nézni a semmit idefentről.

Valaki hirtelen feltöri a képet, fut a dombon át, liheg. Elbotlik egy gödörben és elesik. Néhány kóbor kutya üget egy tüzelő szuka után, vonyítva ugatnak. Vasgyűjtő cigányok, gyerekek bottal szaladnak át a horizonton, vagy gombaszedők jönnek, kezükben nejlonszatyorral. Csigagyűjtőket is láttam egyszer. Volt, hogy a migréntől napokig alig éltem, olyankor ködbe bújt a föld. Szépen, gondosan, sorba ültetett cserjék vannak a kórház kertjében. Tuja, fenyő és akác, a járda végén a nővérszállás ablakai, műanyag, zöld függönnyel.

Végre megismerhetem a kórházak hosszú boldogságát. A rendelők nyugalmát, amitől gyerekként olyan keservesen sírtam, most hirtelen erős kapaszkodót ad. A kórházi pongyola eltakarja a varratokat. A férjem halála óta egyre többször járnak nálam lények. Bebújnak a fejembe és onnan dörömbölnek. Még azt is kiabálták egyszer, mit tettél a férjeddel, ócska ribanc? Vagy azt: na, mi van, berezeltél, te liba? Vedd a kést! Csípjél bele! Szakítsd el!

Éjszakánként, ha nem bírok elaludni, sokszor állok a párkánynál. Bámulom, ahogy a mellettünk levő nővérszálláson hajnalok hajnalán zuhanyoznak a lányok. Árnyékok hajolgatnak a tejüvegen, combok és mellek rajzolódnak ki, kezek a lábak közé bújva, ujjak a lógó melleken és a szájban, szivárog ki a pára az ablak melletti résen, néha még a víz is kispriccel, ázik az egész fal. Egymás hátát mossák, hangosan nevetnek és kiabálnak, szeretem, ahogy a mosdókagylón ülve végtelen nyugalommal cigarettáznak. Utána indulnak ágytálat öblíteni és infúziót adni.

Nappal, mint a hangyák, fejvesztve rohannak a műtősfiúk. Csattog a klumpájuk. Sürgős esethez futnak, vagy borítékot vesznek át kesztyűs, gumiszagú kezükkel a kapunál. Hálapénzből élnek, halálos betegségekből, rákos sejtekkel. Máskor mentősök görgetik a kocsikat. A főbejárat és a kémények épülete között ingáznak, jövés-menés egész nap. Ha hívja valamelyik nővér az orvost, teli torokból ordít, az összes ágyból hallani lehet az ordítását. Még a beteg nevét és a nyavalyáját is elkiabálja. Vakbélre kelünk, koraszülött csecsemőre alszunk el.

De leginkább a kórház nagy kürtője fogott meg. Harminc méter magas fűtőház. Először krematóriumnak néztem. Már el is égtem benne gondolatban, de a végén mindig csak a párnára folyik a nyálam. Ennyi nekem a halál, egy bizsergető érzés, csiklandozás, játék. Odabent a kéményben minden reggel tüzet raknak. Máskor reszketek a kéménytől, becsukom a szemem, ha arra megyek, elfordulok, vagy úgy sétálom körbe a parkot, nehogy meglássam. Egyszer rosszul lettem a bűzétől, sűrű, sárga füstöt köpött, a bejárat melletti szemetesbe hánytam.

Akár egy egyiptomi piramist bámulnék, leülök és nézem a kürtőt. Hirtelen karjai nőnek, lehajol, ölbe vesz és behúz. Elnyel, nem vagyok többé. Vajon milyen lehet kemencében elfüstölődni? Ha ég a bőr, pörkölődik, lenyúzza a láng? Parázs lenni, vagy valami más, bárki, csak nem én. Rétegről rétegre reped fel a tűzforró bőrcsomagolás, aztán összetöpörödik és végül beolvad a szagtalan hamuba.

Múlt héten már simán lemehettem a parkba. Kerülgettem a járdát, bolyongtam órákon át, ez volt az egyetlen szórakozásom. A szabadság meglevegőztetése. Még rá is gyújtottam, nem az én orvosom volt ügyeletben. A járdán hamugödrök sorakoznak, több tíz méter hosszan elszívott és megrágott csikkek a bokrok tövébe dobva. Orvosok és nővérek dobták ide a csikkeket. Állítólag a férfiak télen is pizsamában járnak ki. A nőknek elnézik, ha a mosdóban csinálják, és a vécétartályon nyomják el.

Forró a szoba, mintha láng futott volna végig rajta, az üvegen át betűz a nap sugara. Izzadságszag és ammónia maró bűze keveredik: lúg, hipó, menzesz. Tavasszal még fülledtebb lesz, még kibírhatatlanabb. Nehogy megfázzanak a betegek, ez a legfontosabb szabály. Inkább fulladjanak meg, az ablakot tessék becsukni. Naponta háromszor szellőztetünk. Meg vannak adva a pontos időpontok, és hogy mennyi ideig lehet. Az első kora reggeli szellőztetéstől kezdve olajban és zsírban fürdünk, mert hajnaltól késő délutánig forró lángost sütnek a bejáratnál. Feljön az égett olaj szaga, mintha a mi szobánkba kívánkozna. Szabályosan lebeg a füst az üvegünk előtt. Hajnali hatkor kezdik. Három nő, felkötött konttyal, fehér köpenyben és magas szárú védőcipőben. Még cigarettáznak is közben, hogy elvigye kicsit az olajszagot. A lángosos bódénál lehajtott fejjel állnak sorban a betegek és a közeli telepek munkásai, és csak estére, a hatos zárásra fogy el a sor.

Furcsa események is vannak, megmagyarázhatatlan dolgok, de nekem a legnagyobb élvezetet nyújtják. Néha bejön hozzánk egy tanító, és angyalokról mesél. Van, aki ilyenkor azonnal kimegy, fúj rá nagyon. Én elhiszem, nekem mondhatja. Szeretem hallgatni. A horoszkópot is elolvasom, adott egy könyvet mindenkinek. Azt mondja, a kórházi angyalok egyáltalán nem fehérek, koromfeketék, sötét, ördögi lények. Éreztem és láttam őket, tapintani lehet dagadt arcukat. Pecséttel a kezükben ügetnek a folyosó vörös kockakövén. Lepedőre szállnak, cipelik a testeket, aztán hirtelen elejtik. Ilyenkor aztán gyorsan rányomják a lábakra a halál titkos pecsétjét. Fehér paplankupacra ereszkednek és vihognak, vagy csak ülnek a folyosókon a reggeli takarítás előtt, vidáman énekelnek. Szárnyuk van és hangszerük. Igaza van a tanítónak. De honnan tudja? Lehet, hogy mégis csaló.

Tegnap megultrahangoztak és kitalálták a nőgyógyászaton, hogy a méhemben van egy csomó. Ma mehetek laborra. Vért vesznek, aztán kenetet. Megtükröznek. Baktériumok úszkálnak a lábam között, jöhet a kúp, tíz napig. Én nem hiszek benne, de este felrakom. Én az angyalokban hiszek, engem ők gyógyítanak meg.

Kinyitom az ablakot, mikor visszajövök a másik szárnyból, útközben megiszom egy kávét. Morog a szobatársam, minek annyit szellőztetni. Különben is tilos, át fognak rakni a fekete szobába, így hívják a leghidegebb szobát. Ha túl sokat ficánkolsz, beraknak. Ott nincs mikrosütő, és a takarító se lépi át a kórterem küszöbét. Senki nem szeretne odakerülni, mert ott a koszos lányok laknak, akiktől mindenki fél. Én nem, engem nem érdekelnek. Nekem van már védőangyalom, aki ide-oda tologat, ha ő úgy akarja, akkor befekszem a barna lányokhoz. Kezdődik a háború. Várom, hátha hív az ügyvéd, vagy jön az orvos a leleteimmel. A hosszú várakozás közben elaludtam, nem keres senki, hát persze hogy nem. Majd minden egyszerre jön, úgy szokott, csőstül.

Reggel megint korán kelek. Felülök a lázméréshez. Aztán kidugom az orromat a levegőre. Tegnap megteltek az ágyak a kardiológián, még kettőt beraktak hozzánk. Mindjárt hozzák vájdlingban a teát, a zsömlét és a tejfölt. Néha még reggeli közben is alszanak a többiek, kapkodnak a szájukkal, mint a halak, tátognak. Van, akinek negyed tüdeje sincs már, és a gyomrából horkol. Na, majd a szép, illatos virág kitisztítja kicsit ezt a nyúlketrecet, elűzi a levegőben nyomorgó női hormonokat.

A párkányon jó helye lesz, nővérke, oda tegye csak le. Árvácskát, héricset, kankalint vártam, hiszen tavasszal elindulnak a gyepen, és mint a perzsaszőnyegen a minták, kék, lila, sárga lesz tőlük a föld. Kimegyek, közben adok a nővérnek egy ezrest, mert végül is szép virágot hozott. Elfordul és falaz nekem, ha keresne az orvos. Felkapok egy fehér ánégyes lapot. Odakint a padon megeszem a zsömlét, bekanalazom a tejfölt. Írok pár sort a lapra.

Visszamegyek a szobába. Sajnos hamar becsukja a gyógyszeres kéz az ablakokat. Végigjár mindenhol a nővér és dühösen csapkod, ahol nyitva hagyták.

Meszelt hideget hoz a szél. Ilyenkor befúrom a fejemet a párnába, vagy egészen a paplan alá bújok, forró kezeket képzelek oda, ráhajolok, összeszorítom a combom. Kicsi vér néha előfordul. Ott van a lepedőn. Az éjszaka nyoma, majd kidörzsölöm, ha újra felkelhetek. Mióta itt vagyok, összevissza jön meg a vérzésem.

Hetek óta nem értem senkihez és érinthetetlen vagyok. Bőröm pikkelyesre szárad a radiátortól, még mindig fűtenek.

Mintha az orvos is tartana tőlem vizitkor, hozzám se nyúl, zsebre dugott kézzel az ágy végéből kommentál. Tudom, hogy most fejben rakosgat. Ide-oda, ki kéne venni, kipakolni ezt a nőt. Őrködik a halál felett, mert a zsebében hordja a halálangyalt. Ez lehet rosszindulatú, asszonyom, a mióma megnő, hiába szeretne gyereket, nem tudom figyelembe venni, ki kell pakolni, különben átterjed, szövődményei lesznek. Már nem fiatal. Ez áttét is lehet, ki fogjuk vizsgálni, na, vegyen egy nagy levegőt. Kinyiffanok, értem én, doktor úr. Nincs abban semmi rossz, miért volna? Én annyira nem imádtam a méhem, hogy ne adnám oda magának.

Meg kell békélnem vele, hogy eddig a szívemet nyúzták, most a méhemre szálltak rá. De egyelőre úgy tűnik, itt hagynak a szívbetegek között, odaát, a nőgyógyászaton sosincs elég ágy. Az utóbbi időben nagyon sok a méhnyakrákos. Megtelt az osztály, pótágyakon fekszenek a betegek, lépni is alig lehet. Látogatási időben hordónyi nejlonzacskók lepik el a kórtermeket, beül öt székkel a rokonság, vagy megállnak kabátban a folyosón. Olyanok, mintha falugyűlést tartanának, hangosan röhögnek, kiabálnak, vitatkoznak, és csámcsogva eszik a levest hidegen a lábasból.

Egyszer, egyik éjjel, mikor megint ez az orvos volt ügyeletben, szépen megfogta a bokámat. Remegtem az idegtől, nyugodjon meg, minden rendben lesz, énekelte, pedig biztosan egészen mást gondolt. Talán azt, bárcsak elpatkolna. Hisztis, hülye, picsa, ilyeneket szoktak. Meg hogy vénasszony, már csak fut a busz után. Szülni akar, nyanya? Na, ezt is felcsinálták! Ránc, ránc, eszterlánc… Legszívesebben pofon vágnám.

Végre túl vagyok a méhtükrözésen, ettől most jó kedvem lett. A labor csak holnap lesz meg. Lent a büfében vettem egy vonalas füzetet a fogkefe, a vécépapír, a pogácsa és a Fanta mellé. Kell ezt-azt még mondanom a tárgyaláson, hívott az ügyvéd tegnap telefonon. Írjam le, ami eszembe jut, még van rá pár napunk. Fogalmam sincs, mit mondok majd. Jó érzés, hogy van egy saját spirálfüzetem, direkt a legvastagabbat választottam.

Ha reggel eszembe jut valami, felírom. Vagy a vécén ülve körmölök, míg nem dörömböl valaki az ajtón. Lent a parkban, ott szeretek a legjobban. De nem mindig engednek le. Szinte maguktól mennek a füzetembe a szavak. Beugranak. Eszem ágában sincs újra elmondani, amit egyszer már bevallottam, mondtam is az ügyvédnek, hogy engem hagyjon ki ebből. Nem fogok megszólalni. Nem érdekel a tárgyalás, az se, mi lesz az ítélet. Nem emlékszem semmire. Ő erre elég haragosan figyelmeztetett, hogy vádlott vagyok. Vegyem végre tudomásul a tényeket, kemény ítélet jöhet. Igenis meg fognak kérdezni. Ha nem válaszolok, bajba kerülhetek. Megpendítette a börtönt, azt hitte, beleremegek. Persze, persze, örökre, mosolyogtam, na és?

Szeretem a rácsot, szép az árnyéka. Emlékszem, mikor fél évig az iskolában csak egy almát rajzoltunk, fekete-fehér ceruzával. Nagyon szerettem, legszívesebben még tovább rajzoltam volna, nyolc évig, ha kell, hogy tökéletes legyen. De be kellett fejezni. Olyan nekem még sosem volt az életemben, hogy örökre. Mennyi baromságot beszél ez az ügyvéd. Mindig valami közbejött. Véletlenül, váratlanul. Vagy csak simán elmúlt, véget vetettek neki. Átírták, megváltoztatták, eltörölték. Pedig már csak egy kicsi hiányzott hozzá, hogy jó legyen, és teljes legyen az életünk. De nem volt, mert megszakadt. Jó volna örökre, istenem! Ha egyszer úgy maradna és kitartana, és nem kéne többet a legrosszabbra készülni. Hát ezzel fogom kezdeni a füzetet, a hiánnyal. A te hiányoddal. Mert igenis hiányzol. Gyere vissza, rohadt egyedül vagyok! Elhagytál, Öcsi, te cigány!