Szvoren Edina

Az ország legjobb hóhéra

– részlet –

MAGVETŐ
BUDAPEST

A szerző köszönettel tartozik Dalos Györgynek,
a Robert Bosch Stiftungnak
és a Literarisches Colloquium Berlinnek
a könyv megírásának idején nyújtott támogatásukért

© Szvoren Edina, 2015

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto@lira.hu
Felelős kiadó Nyáry Krisztián

Felelős szerkesztő Turi Tímea
A borító Szvoren László Önarckép
(1970 körül, intarzia) alkotásának
felhasználásával készült (fotó: Fejér Martin)
Műszaki vezető Bezúr Györgyi

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Az e-könyvet Nagy Lajos tervezte

ISBN 978 963 14 2913 8

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – Apache License 2.0

Kinderszenen:
Oltás

Hat nagy dobozban kapunk oltóanyagot. Az új asszisztens elém teszi a feladóvevényeket, én pedig szép sorban aláírom, dátumozom őket. Az asszisztens kiszalad a váróterembe, hogy átadja a nyugtákat a nagy térdű, duzzadt könyökű kézbesítőnek. Hallom, hogy az asszisztens – akit S.-nek hívnak, de én félek, hogy ezt a nevet sosem leszek képes kiejteni a számon – azt mondja neki: maga úgy ül ezen a tornapadon, mint majom a köszörűkövön. Nem értem, hogy a nők miért beszélnek néha ezen a félelem nélküli hangon. És egyáltalán, honnan van annyi önbizalmuk, hogy tréfálni mernek.

Megrökönyödve nézem, hogy miután a kézbesítő elment, az új asszisztens torokspatulával áll neki lecsavarozni az ajtóról az előző asszisztens névtábláját. De közben már az osztálynévsort kéri, és befűt a váróteremben. Látszik, hogy jóval rátermettebb, mint az elődje. Szánalmasan motyogok, amíg az osztálynévsort keresem a fiókban, az archív anyagok között, a fecskendők dobozában, az elődjéről készült feljegyzéseim között. Megérkeztek a gyerekek?, kérdezem egyszer csak fennhangon, pedig tudom, hogy még nem szólalt meg az iskolai csengő. Azt mondom magamnak: hallottam, hogy néma csönd van a váróteremben, mégis megkérdeztem, hogy itt vannak-e. Hallod, mégis megkérdezed. Miért csinál ilyet az ember?

Fölírom a noteszembe, hogy S. Meg a dátumot. Amikor aztán az asztal alatt kinyújtóztatnám a lábam, fölrúgom az új asszisztens hótipróját. Szólnom kellene neki, hogy vigye innen ezt a világoskék idétlenséget – vigye ki a váróba, bánom is én –, de nem tudom megszólítani, nem tudom kimondani, hogy S. Firkálgatok a noteszbe, hátra-hátralapozok az elődjéhez. Erélytelen egy nőszemély, olvasom.

Végre kicsöngetnek. Már hallani a folyosó kövén surrogó gyerekcipőket. Jönnek. Izgalmamat palástolva kiküldöm az asszisztenst, hogy fogadja a gyerekeket. Azt mondom neki: biztosan félnek. Én ülve maradok. Kinyújtott lábammal odébb taszítom a hótiprókat. Aztán hallom az asszisztens hangját csukott ajtón keresztül is, de nem értem, mit beszél a tanulókhoz. Elképzelem, hogy a hideg, olajfestékes lábazatnak dőlve sugdolózik a kísérőtanárral, amíg a gyerekek vonakodva vetkőzni kezdenek. Vagy talán segít fölakasztani az ingüket. Most aztán megszeppentek ezek a kis süvölvények. Amikor S. visszajön, arra gondolok, hogy ha tényleg a falnak támaszkodott, akkor most hideg a válla. De eszembe sem jut, hogy megérintsem. Azt is gondolom: mielőtt behívná az első gyereket, meg kell neki mondanom, hogy az injekciókat ő fogja beadni. Erőt gyűjtök. Egymásba fűzött ujjaimat nézve közlöm vele a tényeket, az asszisztens pedig legnagyobb meglepetésemre azt feleli erre fényes hangon, sziklaszilárdan, hogy ez természetes. Eddig mindegyik helyén az ő feladata volt beadni az oltásokat. Szinte tetszene, ha félvállról beszélne velem.

Késő délután van, mire beadjuk mind a kétszázötvenhat oltást. Alig néhányan pityeregtek. Jóval kevesebben, mint az előd idején. Az új asszisztens – az asszisztensem, S. – kezet mos, csomót köt az alkoholos vattákkal teli szemeteszsákra, aztán szignálja a névsort a nevem melletti vékony vonalon. Nem merem megmondani neki, hogy jól végezte a dolgát: gyengéd volt, de határozott. Észreveszem, hogy amikor fölveszi a hótaposóját, megváltozik az arca. Én nem szeretem ezeket a munkahelyi metamorfózisokat – aki világoskék hótiprót hord, hordjon mindig azt! Viszlát hétfőn, mondja, aztán elsiet. Kinyitom a noteszt, és beleírom reszkető kézzel, a jobb margó felé dőlő betűkkel, miközben halkan kimondom, hogy S.: megmarkolta a karjukat, és gyengéden, de határozottan a combja közé húzta őket. A hangja pedig fényes, mint a vasaló talpa. Nem szeretnék reménykedni, de késő, azt hiszem.

Csonka, jól sikerült

Hogy miért állok az ablakban, és lógatom ki a kezem.

Anyám meghívott minket vacsorára. Mióta az öcsém meghalt, az érintkezésünk jó szándékú, de üres. Hébe-hóba suta kísérletet teszünk a kapcsolatunk helyreállítására, de azután csak harapdáljuk a szánkat. Az öcsém lelkes és erőszakos közvetítése hiányában megdermedt körülöttünk a levegő, és sem az időjárásról, sem a társasház tujáiról, sem pedig a skizofrén szomszédról nem tudunk természetes tónusban beszélgetni. Havonta egyszer meglátogatjuk a nagymamámat. Hetente kétszer – változó napokon – telefonon beszélgetünk. Anyám kontójára színházba járunk. Taxival viszek neki „A” jelzetű, savas kémhatású virágföldet, s ő a föld meg a taxi árát minden alkalommal kifizeti. Faggatózására, nőszerelemről szóló tanmeséire kamaszkorom óta mogorva hallgatás a válaszom, de nemrégiben dühösen, káromkodva ismertem el, hogy igaza van – csak hogy az őrületes csücsörítést, amivel a nőszerelem kimondása jár, ne kelljen többé látnom.

Lámpalázasan készülődtünk. Lem, a barátnőm fölvette a szép, kényelmetlen cipőjét meg azt a patchworkruhát, aminek a pertlijét egyszer mozgólépcső kapta be. Anyám megpuszilta, kezet rázott vele, és kimondta saját lánykori nevét. Elégedetten bólintott a barátnőm foglalkozása hallatán. Nem gondoltam, hogy tegeződni fognak. Anyám fölsegítette Lem velúrkabátját egy szegecses, műbőrrel bevont vállfára, aminek azelőtt színét se láttam. Hirtelenjében ósdi, sosem látott tárgyak kerültek elő titkos zugokból. Egy borostyán hamutartóban apró, száraz magok. Egy pemetefű-cukorkás doboznak támasztva Schiele-reprodukció, piros ujjnyomokkal a lányakt fenekén.

Az erkélyen álltunk. Anyám így szólt Lemhez: a savas föld a fenyőknek kell. A tuják majd eltakarják a szomszédos telken működő parkolót, meg a lakókocsiban, villogó képernyő előtt rejszoló parkolóőrt. Úgy mondta: rájszol. A barátnőmnek át kellett hajolnia a virágládákon, hogy a savas kémhatású földdel kétharmadrészt feltöltött kert túlsó végéig ellásson, közben a melle alá tette a kezét, hogy ne legyen földes a ruhája. Tekintete gyöngéd figyelemmel rajzolta körül anyám mozdulatait. Mit szólna anyám, ha elmondanám, hogy egy ideje lázba hoz, ha vékony nőknek nagyon nagy a mellük. Persze akkor észrevenné, hogy Lem nem egészen ilyen.

Visszamentünk a nappaliba. Ha nem lett volna jelen a barátnőm, talán észre sem veszem, hogy anyám a szokásosnál nehezebben lépi át a küszöböt. Öcsém komódon álló fényképe előtt összeérintettük a poharunkat, amibe anyám már az érkezésünk előtt Martinit töltött. Citrom félgömbjei hevertek egy poháralátéten. Anyám ráállt a küszöbre, hogy magasabbnak látsszon, mint én vagyok. Egy időben versengeni szeretett volna velem, és mindenemet meg akarta mérni. Középiskolás koromban hideg, fémvégű mérőszalagot tekert a derekam, a mellem meg a fenekem köré, és beírta egy füzetbe, amit leolvasott. A méricskéléseiről már sokszor meséltem Lemnek, aki az ismétlődő elemek kisebb módosulásait megbocsátó mosollyal konstatálta.

Megterítettünk. Hárman. A tágas, napfényes konyhában anyám zamatos marhahúslevesét kanalaztuk. A barátnőm figyelmesen hallgatta a családi recepteket és legendákat. Jegyzőné dédanyám, akinek a férje lupanárba járt, megkorbácsolt egy kóbor kutyát. Lelkész nagyapám Brucknerért rajongott. Attól féltem, most már nem tudom megmutatni a barátnőmnek, hogy miféle mérgezés az, amiben szenvedek. Anyám kétujjas főzőkesztyűben gesztikulált, és néha megérintette a barátnőm alkarját. A konyhapultra csöppent mártást a ruhaujjával itatta föl. Megrázta dús, vörösre festett haját. Ezek emberi gesztusok, ez nem a pokol. Egyszer ugyan az asztallap alá sandítva ellenőrizte, nincs-e a kezem Lem combján, vagy Lemé az enyémen.

Este hét felé valaki rátenyerelt a csengőre. Anyám skizofrén szomszédja volt, a Borisz. Azt mondta, szüksége volna egy pártatlan személyre, aki tanúsítja a csendháborítást, mivel a harmadik emeleten valaki ipari mosógépet üzemeltet. Nem annyira hangos, de a födém rezonál. Anyám lehúzta magáról a főzőkesztyűt, és magunkra hagyott. Együnk, igyunk, mondta kelletlenül, szinte szomorúan.

Először megettük a rakott zöldség kétharmadát – a besamelmártást sehol sem találtuk. Fölhúztam a főzőkesztyűt, és báboztam vele. Aztán megmutattam Lemnek a gardróbot, az egykori gyerekszobát. A padlószőnyegbe békaügetésben, az ujjam hegyével rajzoltam bele a bútorok huszonöt évvel ezelőtti helyzetét. Lekuporodtunk a gyerekkori heverőmet jelképező téglalapba, és halkan, összebújva beszélgettünk. Szerinted miért van korbácsa egy húszas évekbeli jegyzőfeleségnek?, kérdezte a barátnőm. A hátát simogattam. A legkuszább gombolyagból is képes kihúzni azt az egyetlen szálat, ami nem odavaló. Behoztam a Martinit, a poharainkat meg a citromot, és iszogattunk. Szégyenletes titkom, hogy a barátnőm testalkata akkor volt igazán a gyengém, amikor még másvalakivel éltem.

Anyámat hiába vártuk. Este fél kilenckor úgy döntöttünk, hogy hazaindulunk. Hűtőbe raktuk a vacsoramaradékot, összepakoltunk, aztán bekopogtam a szomszédhoz, hogy átadjam anyám kulcscsomóját. Borisz szomszéd válla fölött, egy politikai matricákkal teleragasztott tükörben egyszer csak megláttam anyámat. Valami fölfordított, füles vájdlingon ült. Mint egy teknős, előrenyújtotta a nyakát, tekintetét pedig egy parkettre helyezett, vízzel teli üvegkancsóra szegezte. Ijesztő volt, mint a gyerekkori látomásaim, amikben idegenek tartották fogva anyámat: a fogva tartók keze ügyében fémtárgyak, vákuumozópoharak, mesterséges piócák. De aztán fölocsúdtam, mert anyám észrevett; grimaszolt valamit, és intett, hogy nyugodtan menjünk haza. Nincs semmi baj. Még mosolygott is – amire az öcsém halála óta nem volt példa. Visszaintettem, és elindultunk.

Otthon fölfedeztem, hogy a virágföld mégiscsak foltot hagyott Lem ruháján. Fojtogatáshoz hasonlatos mozdulatokkal mosószeres vízbe nyomkodtam a ruhát. Püffedt, levegővel telt részek buktak a vízfelszín fölé. Elővettem a fogkefémet. Féltem, hogy megint vérezni fog az ínyem. Féltem, hogy a ruhából nem jön ki az „A” jelzetű virágföld. Féltem, hogy az izgatottságtól nem fogok tudni elaludni – hiszen a jól sikerült, csonka esték éppúgy hazavágják az éjszakát, mint a rosszak, de teljesek. Leheveredtünk az ágyra, és anyám jelleméről beszélgettünk, aztán pedig elmondtam a saját verziómat az öcsém négy évvel ezelőtti haláláról. Az öcsém alakja körül nincsenek taposóaknák, csak egyszerű, emberléptékű fájdalom. Néha arra a gondolatra ébredek, hogy él. Szinte érzem a szagát. Igazán nem értem, mi bajod anyáddal – ez a mondat persze egész este a levegőben lógott.

Egy lépés előre, kettő hátra, ez a mi utunk. Másnap délelőtt jött anyámnak az a telefonja, amit legszívesebben kitörölnék az emlékeim közül. Amikor valamiért okom támad azt remélni, hogy a kapcsolatunk élettel töltődik fel, anyám tapintatlansága hamarosan visszalök abba a száj és szem nélküli világba, ahova születésem óta tartozom, és ahol csak vakogni lehet. Anyám először elmesélte, hogy fél tizenegyig rostokolt a szomszéd rossz szagú lakásában. Bámulta a vizeskancsót, a rezonanciáktól fodrozódó vizet, fülelte a mosógép zörejeit. Anyám nyilvánvaló, de megbocsátható túlzásokkal ecsetelte a szomszéd lakásában uralkodó felfordulást, a férfi ruházatának ótestamentumi ápolatlanságát. Megértem, ha az ember azt hiszi, van benne valami törékeny, valami féltenivaló. Elfogadom, hogy egyesek számára az életösztön valójában botránytól – valami kozmikus megszégyenüléstől – való félelem. De anyám átlépett egy határt. Ötölni-hatolni kezdett, hadart, dadogott, heherészett, és alig értettem, mit beszél. Arra kért, hogy javasoljak neki üzletet, ahol szexuális segédeszközöket árulnak. Vagy esetleg rendeljem meg neki interneten, hiszen én és a barátnőm biztosan használunk ilyen műizéket. Kimérten, udvariasan feleltem anyámnak, mintha csak a tegnapi besamelről beszélgetnénk, hogy mi nem használunk ilyesmiket, de közben fogtam egy Rotring ceruzát, és a körmöm alá szúrtam a hegyét. Egyszer, kétszer, több tucatszor, amíg ki nem serkent a vérem. Mindaddig döfködtem magam, amíg anyám el nem búcsúzott, és le nem tettük a kagylót.

Most úgy festek, mint egy Schiele-alak. Vizes zsebkendőt tekertem a lüktető ujjvégekre, a kezemet pedig kilógatom az ablakon, hogy hűsítse a szél. Régóta állok így. Lem mögém somfordált, és hozzám simul, mint ínyvérzős napokon.

Rend

Van egy gát a Paptag utca torkolatánál. Járda nincsen. A kerthatárokra ültetett tuják olyanok, mint egy kisgyerek lazán összeszorított ujjai. Az utca felső végénél lévő pavilonban süketnéma házaspár árulja a festékesbödönöket. Ebben a pavilonban kertbe való murva is kapható, de csak hétfőn, szerdán és pénteken. A környéken semmi sincsen, ami ellen a Paptag utcai gát védene – de itt a Kevei út sem Kevére vezet.

A megállóban leugrom a gyorsvasútról. Nem szeretem, mikor a szüleim arról sugdolóznak, ismerem-e már a szerelmet. Hát ők ismerik-e, szájalhatnék. Ha átbújok a vízművek kerítésén, hogy lerövidítsem az utat, az már szerelem? De azért a fizetésem kétharmadát nekik adom. A lány a kereszteződésig jön elém. A saroktelek tujái közt lesem, hogy ott van-e. Súlyos esésű, bokáig érő ruháira már május elején fölfigyeltem. Néha együtt utaztunk, megmosolyogtunk egy túlbuzgó kalauzt. A lány szudokut fejtett, és én megkívántam. Július lett, mire elhívott magukhoz.

Nem karol belém, keveset beszél. Úgy emeli meg a kaput, mint egy öregasszony könyökét valami járdaszegély előtt. Az előkertjükben otromba gledícsia áll. Ennek a fának csak a neve szép: hosszú, zörgő termése van, s ha talp alá kerül, megijedek. A konyha pepita csempés, mint a kétperces eksztázisok. Magas vagyok, és nem annyira csontos, az apánál egy fejjel magasabb. Kezet fogunk. Az anya is megérkezik. Süketnémák, de dünnyögni azért mindketten tudnak. A konyhaajtó fölött piros burájú lámpa. Ha szól a csengő, villogni kezd. Ezt jól kitalálták. A gledícsia hüvelyéből kipiszkált termést az anya átmossa, fölteszi főni. A lány azt mondja, jó vesebajra. Az apa arca olyan, mint egy műszaki rajz sraffozása: párhuzamosak a ráncai. Mi négyen vagyunk testvérek, mondom, a legidősebb én vagyok. A lány tolmácsol, lejeleli. Kérdezgetnek: műszaki rajzoló vagyok egy vízivárosi irodában, kedvencem a ferde axonometria. A lány azt hiszi, viccelek. Úgy nevet, ahogy a süketnémák: hörög és csuklik, mintha nem kapna levegőt.

A lány szobája a hátsó traktusban van, a kertre nyílik. A háromszárnyas ajtón túl feketefenyők dobálják termésüket. A fenyők mögött bokorsáv, mögötte valami láda. Megkérdem, mi az. A pörgető, feleli a lány. Az éjjeliszekrényén faragott gyík lapul. Babzsákra telepszünk. Nem, én a lábához ülök. Próbálom összekötni a gyorsvasúton látottakat ezzel a szobával, ezzel a lánnyal. Sosem fokozatos az átmenet. Obszidián levélnehezék alatt gyűrött ötszázasok. A lány egyik lábát a nyakamba rakom, de zavar, hogy nem érzem zihálás közben a hasát. Két percig tart a pepita izzás, egyszerre sóhajtunk kettőt vagy hármat. Fára hasonlít a fanszőrzete, mondom, miközben ilyen fa nem is létezik: ennyire szimmetrikus. Az irodában egyébként dicsérik arányérzékemet. Felöltözöm. A lány ruháján visszagombolom a dekoltázst, nyugalmat szeretnék. Semmi esetre sem szeretném, hogy napoztassa a mellét. Látom, hogy azték maszk támaszkodik a könyvek gerincének, meg mexikói képeslapok. Nem fordítom meg a lapokat, a hátlapra írott üdvözlő sorokat nem futom át. Az átmenet ebben az irányban sem fokozatos.

Megszólal a kerti kolomp. Az apa így jelez, ha akar valamit. Kilépünk a kertbe, felkarunk összeér. Nemet intek az apának. Ha itt aludnék, megszoknám a helyzetet: lerövidülnének a percek, a pepitából pedig szürke válna. A bokorsáv mögött tizenegy színes kaptár, mindegyikben egy-egy ciprusi méhcsalád. A nap perzseli fejtetőmön a kis kerek tisztást. Az apa méhészkalapban áll az egyik kaptár fölött, és nem látszanak a ráncai. Én távolabb állok, a pergetőnél, amit mosógépdobból barkácsolhatott a készítője. A lány az apa keze ügyébe készíti a füstölőt, valami vésőt meg egy fésűforma tárgyat. Az anya is kibiceg közénk, ott cövekel le, ahol én. Még sosem voltam így: kitűzve a napsütésbe. Eszembe jut, hogy négyen vagyunk testvérek, de a munkahelyemen vagy másutt néha úgy érzem magam, mintha a testvéreimet megfojtotta volna a köldökzsinór. Mintha senkim sem volna. A kaptárak alatt ászokfa, hogy a méhésznek ne kelljen görnyednie. Olyan ez, mint az irodában. Ott az íróasztal két oldallapját rúd köti össze, hogy ne legyen visszeres a műszaki rajzolók lába. Még sincs rend igazán. Az apa kiemeli a keretet, amin sűrű csomókban csüngnek a méhek. Állunk és nézzük. A lány odafüstöl a fújtatóval, az apa a napba tartja. Minden ládában kilenc keret van, minden keretet két-három percen át tart a napba. Fenyőnedvek percegnek a hátunk mögött, átsüt a lépen a fény.

Pár méterrel odébb, egy fügebokor mellett víz csepeg. Közelebb lépek. Deszkalapra hullanak a cseppek egy ágvillára erősített tartály tűvel átszúrt fenekéből. A vízcseppek négy egyenlő porcióban futnak szét a deszkalapba vájt körömhegynyi árkokon. A barázdák mentén harminc-negyven méh szívogatja a maga patakját, olyan fegyelmezetten és türelmesen, hogy remegni kezd a térdem. Mintha sorszámot húztak volna. Mintha a víz inná őket, s nem ők a vizet. Tartom magam, és alkonyatig állok a kertben. Csak a lány és az apa dolgozik. Itt van, megtaláltam, ez a rend. Nem ujjongok, csak szégyellem magam.

Este tíz után indulok haza. A lány hízelkedve kérdezi, hogy tetszett-e, amit láttam. Azt sem tudom, a méhekre gondol, vagy arra, ami az obszidián levélnehezéket az azték maszkkal kötötte össze: a húsos vulvára. Máskor azt hazudnám, hogy engem voltaképp az érett nők vonzanak. A szüleitől úgy búcsúzom, hogy föl-le kapcsolgatom az előszobai lámpát. Nem állnak föl a fotelből, csak rám néznek, felém intenek. A szemükben nyugodt, fess fiú vagyok. A lány kikísér, a kerti úton átlépjük a gledícsia terméseit. Nem sok, és nem is kevés, hogy a lány épp csak hozzám simul a kapuban. Mikor hazaérek, eszembe jut: lehettünk volna hangosak.