Virginia Woolf

HULLÁMOK

– részlet –

© Virginia Woolf

Eredeti cím: The Waves

Fordította: © Mátyás Sándor

Szerkesztette: © Golubeff Lóránt

© Alinea Kiadó, 2015

Borító: © Molnár-Polányi Petra, 2015

ISBN 978-615-5303-61-6

A Klasszik sorozat kötetei:

Joseph Conrad: A sötétség mélyén

Oscar Wilde: Dorian Gray arcképe

Mark Twain: A lóvá tett város

Henry James: A csavar fordul egyet

F. Scott Fitzgerald: A nagy Gatsby

Edgar Allan Poe: A fekete macska

F. M. Dosztojevszkij: A játékos

Robert L. Stevenson: Jekyll és Hyde

Guy de Maupassant: Az örökség

Muhail Bulgakov: Kutyaszív

Oscar Wilde: A boldog herceg

Edgar Allan Poe: Az elveszett lélegzet

Virginia Woolf: A világítótorony

Antoine de Saint-Exupéry: Éjszakai repülés

Charles Dickens: Pickwick történetek

Honoré de Balzac: A szamárbőr

Virginia Woolf: Hullámok

Alinea Kiadó

1013 Budapest, Pauler u. 2.

E-mail: alinea@alinea.hu

www.alinea.hu

Minden jog fenntartva, beleértve a szerkesztés szerzői jogát is.

1

A nap még nem kelt fel. A tengert nem lehetett megkülönböztetni az égtől, hacsak úgy nem, hogy a tenger kissé fodros volt, mint egy enyhén ráncos asztalterítő. Lassanként, amint világosodott, sötét csík jelezte a látóhatáron a tenger és az ég határvonalát, s a szürke terítőt sűrű rendben egymást követő csapások sávozták a felszín alatt, egymás után, egymást űzve, szakadatlanul.

A partra érve valamennyi sáv megtorpant és felpúposodott, megtört, s vízcseppjei finom fátylát terítette a homokra. A hullám várt, majd újra kinyújtózott, sóhajtva, mint egy alvó, aki öntudatlanul szívja magába és bocsátja ki a levegőt. A sötét csík a látóhatáron fokozatosan megvilágosodott, mint régi borospalackban a leszállt seprő fölött a zöld üveg. Mögötte is felfénylett az égbolt, mintha ott szállt volna le a seprő, vagy mintha egy láthatatlan asszonykéz lámpást emelt volna fel a látóhatár mögött, s az égen fakó, zöld és sárga sugarak terültek szét legyezőszárnyakként. Azután az asszony magasabbra emelte lámpáját, és a levegő mintegy szálakra bomlott, és leszakadt a tenger zöld felszínéről, vörös és sárga szálakban villódzott és lobogott, mint a harsogó, füstös máglyatűz. Az égő máglya szálai apránként egyetlen izzó ködpárába olvadtak át, amely maga fölé emelte, és millió halványkék atommá porlasztotta szét a súlyos, gyapjúszürke eget. A víz tükre lassan átlátszó lett, s addig gyöngyözött, fodrozódott, míg a sötét sávok majdnem teljesen eltűntek a színéről. A lámpát tartó kar egyre magasabbra és magasabbra emelkedett, míg egy széles lángnyelv nem tűnt elő. A horizont szélén tűzkorong égett, és körötte aranyban lángolt a tenger.

A fény a kerti fákra vetődött, s egyenként átvilágította leveleiket. Madár csiripelt fenn az egyik ágon, kis szünet után egy másik kezdte el a lomb sűrűjében. A nap éles körvonalakkal rajzolta ki a ház falait, és úgy pihent meg a fehér redőnyön, mint egy legyező hegye, s egy árnyék kék ujjnyomát hagyta egy levél mögött, a hálószoba ablakának üvegén. A redőny alig észrevehetően megmozdult, de benn a homályban minden bizonytalan körvonalú volt és anyagtalan. Kinn a madarak megszokott dalaikat zengték.

– Látok egy gyűrűt – szólt Bernard –, fölöttem függ. Fényhurok tartja, és remeg.

– Látok egy halványsárga szalagot – szólt Susan –, mely egyre nyúlik egy bíbor sáv felé.

– Hallok egy hangot – szólt Rhoda –, csip-csip; magasan, mélyen, magasan.

– Látok egy gömböt – szólt Neville –, egyetlen cseppként csüng egy domb széles lejtőjén.

– Látok egy aranyszálakkal átszőtt, karmazsin színű bojtot – szólt Jinny.

– Hallok valami dübörgő zajt – szólt Louis. – Egy nagy állat megláncolt patáit. Egyre csak trapp, trapp, trapp.

– Nézzétek az erkély sarkában a pókhálót – szólt Bernard. – Szálain vízgyöngyökként csillogó fénycseppek.

– Mint figyelő fülek rajzanak a levelek az ablak körül – szólt Susan.

– Árnyék hull az ösvényre – szólt Louis –, olyan, mint egy behajlított könyök.

– Fényszigetek úsznak a füvön – szólt Rhoda. – Áthullottak a fák közt.

– Csillognak a madárszemek a lombok közti alagutakban – szólt Neville.

– Az indákat szúrós kis pihék borítják – szólt Jinny –, harmatos cseppek ülnek rajtuk.

– A hernyó zöld gyűrűbe kunkorodik – szólt Susan –, tompa lábak rovátkolják.

– A szürke héjú csiga átmászik az ösvényen, megdöntve útjában a fűszálakat – szólt Rhoda.

– És a fűszálak közt az ablaküvegekről visszatükröződő sugarak bújócskát játszanak – szólt Louis.

– Hideg kövek a lábam alatt – szólt Neville. – Külön érzékelem mindegyiket: egyik kerek, másik szögletes.

– Kezem feje tüzel – szólt Jinny –, tenyerem mégis hideg és nedves a harmattól.

– Kakas kukorékol, mint kemény, vörös vízsugár a fehér áramlatban – szólt Bernard.

– Madarak dalolnak erre meg arra, fönn, lenn, köröttünk mindenütt – szólt Susan.

– Toporzékol a behemót; béklyókba vert patáival az elefánt; a nagy állat a homokos parton toporzékol – szólt Louis.

– Nézzétek a házat – szólt Jinny –, minden ablakában redőny fehérlik.

– Hideg víz folyik a konyhacsapból a makrélára a vájdlingban – szólt Rhoda.

– A falakon arany repedések tekergőznek – szólt Bernard –, s az ablakok alatt a levelek kék, ujj alakú árnyai.

– Mrs. Constable most húzza fel vastag, fekete harisnyáját – szólt Susan.

– Mikor a füst felszáll a kéményből, az álom úgy gomolyog el a tetők alól, mint a reggeli pára – szólt Louis.

– A madarak kórusban kezdik az éneklést – szólt Rhoda. – Majd kinyílik a konyhaajtó. Szétrebbennek. Szétrebbennek, mint földbe szórt magok. Csak egy marad csicseregve, árván a hálószoba ablakánál.

– A lábas fenekén buborékok keletkeznek – szólt Jinny –, s egyre gyorsabban és gyorsabban fonódnak ezüst lánccá a felszínen.

– Biddy már egy sima deszkán a pikkelyeket vakarja a pontyról csorba élű késével – szólt Neville.

– Az ebédlő ablaka most sötétkék – szólt Bernard –, és a levegő hullámokban rezeg a kémények fölött.

– Egy fecske telepedett meg a villámhárítón – szólt Susan. – És Biddy hozzáveri a vödröt a konyhakőhöz.

– A templom harangja most üti az elsőt – szólt Louis. – Aztán jön utána a többi; egy, kettő; egy, kettő; egy, kettő.

– Nézzétek az abroszt, hogy terül el fehéren az asztalon – szólt Rhoda. – És most a porcelánok fehér kereksége, s ezüst csíkok minden tányér mellett.

– Ni, egy méh zümmög a fülembe – szólt Neville. – Még itt van; már csak volt.

– El a naptól, be az árnyékba – szólt Jinny –, izzom, didergek.

– Mindnyájan elmentek végre, egyedül vagyok – szólt Louis. – Bementek reggelizni, engem itt hagytak a fal mellett, a virágok közt. Még nagyon korán van, jóval iskola előtt. Tarka virágok sora a fű zöld tengerében. A szirmok tarka sapkás harlekinek. Szárak emelkednek lent a sötét üregekből. A virágok mint fényből lett halak úsznak a sötét, zöld vizeken. Kezembe veszek egy virágszárat. Én vagyok a szár. Gyökereim lenyúlnak a föld mélyeibe is, le a kövektől száraz talajba; majd nedves rétegekbe, ólom- és ezüstérc ereken át. Csupa rost vagyok. Megráz minden remegés, és bordáimra nehezedik a föld súlya. A szemeim itt fönn világtalan zöld levelek. Fiú vagyok. Szürke flanelnadrágomat kígyófejes rézcsattal öv erősíti derekam köré. Szemeim ott lenn egy kőfigura pillátlan, üres tekintetével merednek a sivatagra a Nílus partján. Látom vörös korsóikkal a folyóhoz járó asszonyokat, a hullámzó járású tevéket meg a turbános férfiakat. Köröttem nyüzsgés, könyörtelenül taposó, vészjósló léptek zaja, remegés.

Itt fönn Bernard, Neville, Jinny és Susann (Rhoda nem) lepkehálókkal fölözik a virágágyat. Leemelik a lepkéket a virágok bókoló fejéről. A világ felszínét horzsolják csak. Hálóik tele csapkodó szárnyakkal. „Louis! Louis! Louis!”, kiáltják. De nem látnak engem. Én a sövény másik oldalán vagyok. A levelek közt csak apró nyílások. Ó, Uram, add, hogy elmenjenek. Add, hogy lerakják zsákmányukat zsebkendőjükre a kavicson. Add, hogy megszámlálják teknőchéjaikat, vörös admirális és fehér káposztalepkéiket. De engem ne lássanak meg. Zöld vagyok, mint egy tiszafa az ösvény árnyékában. Hajam a levelek. A föld méhében gyökerezem. A testem növényi szár. Megnyomom a szárat. A szájnyílásnál nedv szivárog belőle, s lassan, töményen egyre jobban és jobban szétterül. Most valami rózsaszín húz el a szemnyílás előtt. Most egy szem sugara hatol be a nyíláson. Rám villan. Fiú vagyok. Szürke flanelnadrágban. Rám akadt. Nyakszirten kap. Megcsókol. Minden összetörik, mindennek vége.

– Szaladtam – szólt Jinny – amint végeztem a reggelivel. Az ösvény egy nyílásában mozgó leveleket láttam. „Valami madár a fészkén”, gondoltam. Szétválasztottam a gallyakat, néztem, de madár sehol. A levelek tovább mozogtak. Megijedtem. Elrohantam Susan mellett, Rhoda, Neville és Bernard mellett; éppen a szerszámoskamrában beszélgettek. Én egyre gyorsabb és gyorsabb futásnak eredtem, közben sírtam. Mitől mozogtak a levelek? Mi indította meg szívemet és lábamat? S ide futottam, amint észrevettelek, Louis, hogy zöld vagy, mint egy bokor, mint egy nagyon csendes ág, s olyan merev a tekinteted. „Halott?”, gondoltam, s megcsókoltalak, rózsaszín ruhám alatt olyan reszkető szívvel, ahogy most is remegnek a levelek, bár nincs, ami mozgassa őket. Most muskátliszagom van, és humusz szagom van. Táncolok. Hullámzom. Úgy hullok rád, mint fényből szőtt háló. Reszketve fekszem, rád terülve.

– A sövény nyílásán át – szólt Susan – láttam, hogy Jinny megcsókolta Louist. Fölemeltem fejem virágcserepemről, s átkukucskáltam a sövény egyik nyílásán. Láttam, amint megcsókolja. Láttam, hogy csókolóznak. Szenvedésem zsebkendőbe hajtogatom. Kemény csomóba gyűröm. Kimegyek a bükkösbe magam, még az órák előtt. Nem akarok ülni az asztalnál és számtanpéldákat megoldani. Nem akarok Jinny és Louis mellett ülni. Fogom a bánatom, s rárakom a bükkök gyökereire. Megvizsgálom, kezembe veszem. Nem találnak meg. Mogyorón élek, s tojás után kutatok a szederindák közt, csapzott lesz a hajam, sövények alatt hálok, árkokból iszom, s ott halok meg.

– Susan elment mellettünk – szólt Bernard. – Elment a kerti ház ajtaja előtt, kezében szorongatva csomóba gyűrt zsebkendőjét. Nem sírt, de mindig oly gyönyörű szemét annyira összehúzta, mint az ugrásra kész macskák. Követni fogom, Neville. Észrevétlenül nyomába szegődöm, kíváncsian, hogy kéznél legyek, hogy segítségére lehessek, ha kitör belőle az elkeseredés, és azt gondolja: „Egyedül vagyok.”

Gyors iramban vág át a réten, hanyagul, hogy rászedjen minket. Aztán egy mélyedéshez ér; azt hiszi, nem látszik, eltakarja a lejtő; futni kezd ökölbe szorított kézzel, egyenesen. Körmeit összegyűrt zsebkendőjébe fúrja. A sötét bükkös felé tart. Széttárja karját, amint odaér, s úgy veti magát az árnyékba, mint úszó a vízbe. Fénytől káprázó szemével megbotlik, ráveti magát a fák gyökerére, ahol a napsugarak zihálva járnak ki-be, ki-be. A lombok mélyen sóhajtanak. Nyugtalanság és zavar van a levegőben. Homály terjeng. A világítás bizonytalan. Érezni a gyötrelmet. A fák gyökerei csontvázak a földön, és száraz lomb tölti ki a szögleteket. Susan kiterítette bánatát. Zsebkendője a tölgyfák gyökerén, s ő ott zokog összetörve, ahogy rázuhant.

– Láttam Jinnyt, amint megcsókolta Louist – szólt Susan. – Figyeltem a levelek nyílásán át, s láttam. Táncolt is. Könnyedén, mint a szél, gyémántokkal ékesen. Bernard, én alacsony vagyok és zömök. Közel jár a szemem a földhöz, s észreveszi a fűben a rovarokat. A lágy melegség megkövült bennem, amikor megláttam, hogy Jinny megcsókolja Louist. Legelek, s árokban halok majd meg, a rothadó levelektől barnálló vízben.

– Láttalak elmenni – szólt Bernard. – A szerszámoskamra mellett vitt az utad, s hallottam, hogy jajveszékelsz: „Szerencsétlen vagyok.” Letettem a késem. Neville-lel éppen csónakokat farigcsáltunk tűzifából. A hajam rendetlen, mert épp amikor Mrs. Constable azt mondta, hogy fésüljem meg, egy légy vergődött a pókhálóban. „Kiszabadítsam a legyet? Engedjem, hogy felfalja a pók?”, kérdeztem. Így mindig elkések. Hajam fésületlen, faforgáccsal teli. Amikor hallottam panaszos hangod, utánad mentem, s láttam, amint szétteregetted gyűrt zsebkendőd, amelybe elkeseredésed, gyűlöleted is belegyömöszölted. De nemsokára el fog csitulni. Közel a testünk egymáshoz. Hallod a lélegzetem. Látom a bogarat is a fűben, levéllel a hátán. Most erre fut, azután arra fut, és a vágyad is, amíg a bogarat figyeled, a vágyad, hogy birtokolhass egyetlenegy dolgot (ez most Louis), ingadozik és bujkál, mint a fény a bükkös levelei közt; aztán majd szavak törnek fel, amelyek most rajzanak lelked mélyén, hogy meglágyítsák benned ezt a keménységet, mellyel zsebkendőd ruganyos kis labdácskává gyűrted.

– Gyűlölök – szólt Susan – és szeretek. Csak egyvalakit akarok. Szemem nehézkes. Jinnyé ezer fényben ragyog, Rhodáé olyan, mint azok a sápadt virágok, melyeket este lepkék rajzanak körül. A tiéd csordultig telt, és sosem megtört. De nekem már ki van jelölve az utam. Rovarokat keresgélek a fűszálak között. Bár anyám nekem még mindig fehér gyapjúharisnyát kötöget, és kis kötényeket varrogat, és gyermek vagyok, gyűlölök és szeretek.

– De mikor így együtt ülünk, közel egymáshoz – szólt Bernard –, szavainkkal eggyé olvadunk. Ködbe takarózunk. Anyagtalan közeggé válunk.

– Látom a bogarat – szólt Susan. – Fekete, zöld. Leláncol egy-egy szó. De te szabad vagy, elillanhatsz, repülhetsz egyre magasabbra, szavakkal, kifejezésekkel, mondatokkal.

– Tegyünk egy próbát – szólt Bernard. – Ott van az a fehér ház a fák közt, jóval alattunk. Merüljünk, mint az úszók, amikor épp csak érintik a talajt lábujjaikkal. Merüljünk el a lombok zöld levegőjében, Susan. Merülünk, amint szaladunk. A hullámok összecsapnak fölöttünk, a bükkök levelei elborítják fejünket. Ott van a toronyóra világító, aranyozott mutatóival. Azok ott a nagy ház tetőzetének lapos és kiugró részei. Ott jön-megy a lovász az udvaron gumicsizmában. Az ott Elvedon.

Most a fák csúcsain át földre pottyantunk. A lég tengere nem hömpölyögteti már fölöttünk hosszú, bánatos, bíbor hullámait. A földön járunk, szilárd talaj van lábunk alatt. Ez itt a hölgyek parkjának rövidre nyírt sövénye. Erre sétálnak délidőben ollóikkal, rózsákat szedve. Most a fallal körülvett pagonyban járunk. Ez itt Elvedon. Az útkereszteződéseknél jelzőtáblákat látunk. „Elvedon felé”, mutatja az egyik nyíl. Senki nem járt még ott. A páfrányok jellegzetesen erős illatot árasztanak, s piros gombák tenyésznek alattuk. Felriasztjuk az alvó csókákat, melyek nem láttak eddig emberi alakot; most korhadó gubacsokon tapodunk; vörösek és csúszósak már az időtől. Fal szegélyezi körben ezt a kis berket. Ide senki sem jár. Hallgasd csak! Egy óriás varangyos béka puffan a cserjésben. Ez meg valami ősrégi fenyőtoboz koppanása. Hullanak-hullanak, s itt porlanak el a páfrányok között.

Lépj föl erre a téglára. Nézz át a falon. Ez itt Elvedon. Két hosszúkás ablak között ül egy hölgy, és ír. A kertészek hatalmas seprőkkel tartják tisztán a gyepszőnyeget. Mi vagyunk az elsők, akik idejöttünk. Egy ismeretlen föld felfedezői vagyunk. Légy csöndben. Ha a kertészek észrevesznek, agyonlőnek bennünket, s mint a denevéreket szokták, az istállóajtóra szögeznek mindkettőnket. Figyelj! Ne mozogj! Kapaszkodj meg szorosan a fal tetején burjánzó páfrányokban!

– Látom az író hölgyet. Látom a kertészeket, hogy söprögetnek – szólt Susan. – Ha itt halnánk meg, senki sem temetne el bennünket.

– Fuss! – szólt Bernard. – Fuss! A fekete szakállú kertész meglátott! Agyon fog lőni minket! Agyon fog lőni minket, mint a szajkókat, s kinn fogunk díszelegni a falon. Ellenséges országba kerültünk. A bükkösbe kell menekülnünk. El kell rejtőznünk a fák alatt. Elfordítottam egy gallyat, amint jöttünk. Van egy titkos ösvény. Hajolj le olyan mélyen, ahogyan csak tudsz. Gyere utánam, s ne nézz hátra, azt hiszik, hogy rókák vagyunk. Rajta!

Megszabadultunk végre. Újra felegyenesedhetünk. Újra kinyújthatjuk karjainkat ebben az erdőrengetegben, e magas védősátor alatt. Semmit sem hallok a levegő hullámainak morajlásán kívül. Egy vadgalamb elhagyja fészkét a bükkfa tetején. Verdesi a levegőt a galamb. Merev szárnyakkal verdesi a levegőt.

– Most kifejezéseket gyártva eloldalogsz – szólt Susan. – Hol egyre magasabbra emelkedsz, mint léggömb a fonalával, áttörve a levelek rétegein, elérhetetlenül; hol lemaradozol, hol szoknyámba kapaszkodsz, hátrafelé pislogva, kifejezéseket gyártva. Elkerültél. Itt a kert. Itt a sövény. Itt hintáztatja Rhoda az ösvényen barna tálkájában a virágszirmokat.

– Minden hajóm fehér – szólt Rhoda. – Nem kellenek sem a mályva, sem a muskátli piros szirmai. Azt akarom, hogy fehér sziromhajók lebegjenek a vízen, mikor megbillentem táltengerem. Flottám parttól partig rajzik. Bedobok egy gallyat, tutaj egy fuldokló tengerésznek. Bedobok egy követ, s figyelem a tenger mélyéből felszálló buborékokat. Neville elment, és Susan elment; Jinny talán ribizlit szed Louisszal a konyhakertben. Rövid időre egyedül lehetek; ezalatt Miss Hudson szétrakja füzeteinket a tanteremben az asztalán. Kis ideig vagyok csak szabad. Minden lehullott sziromlevelet összeszedtem, s hajócskázom velük. Némelyikbe esőcseppet tettem. Világítótornyot emelek, íme: egy szál margarétát. S most himbálom a vizet a barna tálban, hogy hajóim szelhessék a hullámokat. Némelyik megfeneklik. Némelyik a szirtekbe ütközik. Egy marad csak magában vitorláival. Az én hajóm. Jégbarlangok felé tart, ahol tengerimedvék ugatnak, s cseppkövek himbálnak zöld láncokat. Hullámok támadnak; tarajuk fodrozódik; figyeld az árboccsúcsok jelzőfényeit. Szétszóródtak, elsüllyedtek mind, csak az enyém szeli a hullámokat, gyorsabb a viharnál, s eljut a szigetekre, ahol papagájok zsivaja és a liánok...

– Hol van Bernard? – szólt Neville. – Elvitte a zsebkésem. A szerszámoskamrában épp csónakokat farigcsáltunk, mikor Susan elment az ajtónk előtt. Bernard egyszerre letette csónakját, s Susan után iramodott a zsebkésemmel, pedig csak az olyan éles, hogy ki lehet vele faragni a hajógerincet. Bernard olyan, mint egy lógó zsinór, mint egy eltört csengettyűhúzó: állandóan himbálózik. Olyan, mint a külső ablakrámára akasztott tengeri moszat, hol nedves, hol száraz. Engem cserbenhagy, megy Susan után; s ha Susan sír, fogja a bicskámat, s történeteket mesél neki. A nagy penge a császár, a törött a néger. Nem szeretem a lógó dolgokat; nem szeretem a nedves dolgokat. Nem szeretem a zavaros, kusza dolgokat. De szól a csengő, s el fogunk késni. Most abba kell hagynunk játékainkat. Együtt kell bemennünk. A füzeteink ott sorakoznak egymás mellett az asztal zöld posztóján.

– Nem ragozom addig ezt az igét – szólt Louis –, míg Bernardtól nem hallottam. Apám bankár Brisbane-ben, ausztráliai kiejtéssel beszélek. Megvárom, míg Bernard elragozza, s én majd csak utána. Ő angol. Ők angolok. Susan apja lelkipásztor. Rhodának nincs apja. Bernard és Neville úriemberek gyermekei. Jinny a nagyanyjával él Londonban. Most tollszárukat rágják. Most fordítanak egyet irkájukban, és oldalvást nézve Miss Hudsonra, megszámolják mellénykéjén a bíborszínű gombokat. Bernardnak forgács van a hajában. Susannak vörös a tekintete. Mindkettőjük kipirult. Én sápadt vagyok és gondozott, térdnadrágomat kígyófejes rézcsattal bőröv húzza össze derekamon. Könyv nélkül tudom a leckét. Többet tudok, mint ők valaha is tudni fognak. Tudom az eseteket és a nemeket. A világon mindent tudhatnék, ha akarnám. De én nem akarok kitűnni, sem a leckém elmondani. Gyökereim, mint finom rostok egy virágcserépben, át- meg átszövik a világot. De én nem akarok kitűnni és ennek a nagy, sárga számlapos, egyre ketyegő órának a hatósugarában élni. Jinny és Susan, Bernard és Neville szíjba fonódnak össze, hogy rajtam suhintsanak vele. Kinevetik rendszeretetem, ápoltságom, ausztráliai kiejtésem. Ezért akarom most utánozni Bernard lágyan omló, latinos akcentusát.

– Azok fehér szavak – szólt Susan –, mint a kövek, amilyeneket a tengerparton találunk.

– Jobbra-balra csapkodnak farkukkal, amint kiejtem őket – szólt Bernard. – Farkukat mozgatják, csóválják; falkában özönlenek szánkból a térbe, hol erre, hol arra; mind együtt ömlik majd szétválva, majd újra összeölelkezve.

– Azok sárga szavak, azok tűzpirosak – szólt Jinny. – Szeretnék egy tűzpiros ruhát meg egy sárgát, aztán egy vörösesbarna estélyit.

– Minden igeidőnek – szólt Neville – megvan a maga külön jelentése. Rend van ebben a világban; megkülönböztetés és különbözés van ebben a világban, melynek küszöbére léptem. Mert ez még csak a kezdet.

– Miss Hudson most becsukja a könyvet – szólt Rhoda. – Elkezdődik a rettegés. Krétájával számokat írt a táblára, hat, hét, nyolc, majd egy keresztet meg egy vízszintes vonalat. Mi a megfejtés? A többiek figyelnek; figyelnek és értik. Louis ír; Susan ír; Neville ír; Jinny ír; még Bernard is elkezd írni. Én képtelen vagyok az írásra. Csak számokat látok. A többiek szép sorjában beadják dolgozataikat. Most én következem. De nincs semmiféle megoldásom. A többiek kimehetnek. Becsapják az ajtót. Miss Hudson is távozik. Egyedül maradok a feladatommal, hogy kidolgozzam. A számok most jelentés nélküliek. Minden értelmük elpárolgott. Az óra jár. Két mutatója sivatagban vánszorgó két karaván. A számlap perceket jelző fekete vonalkái zöldellő oázisok. A nagymutató előrement vízért. A másik keservesen botladozik a sivatag forró kövei közt. Ott fog elpusztulni a sivatagban. Csapódik a konyhaajtó. Dühös kutyák csaholása hallatszik messziről. Nini, a nyolcas hurka lassacskán idővel telik meg; magába zárja a világot. Hozzáfogok a nyolcashoz, s belehurkolom a világot, s magam kívül leszek a szám csigavonalán; most folytatom, így megtervezem a szám alsó görbületét is, kész. A világ teljes, s én rajta kívül vagyok, és sírva kiáltok: „Ó, ments meg attól, hogy örökre kívül hányódjam az idő hurkán!”

– Rhoda benn ül a tanteremben, s üres szemmel mered a táblára – szólt Louis –, míg mi futkározhatunk, itt egy kis kakukkfüvet tépünk, ott egy istenfalevelet szakítunk, közben Bernard történetére figyelünk. Rhoda lapockacsontjai összeérnek a hátán, mint egy kis pillangó szárnyai. S amint rámered a krétával írt számjegyekre, gondolatai azokba a fehér köröcskékbe költöznek, majd magukban, azokon a kis fehér karikákon át, a semmibe lépnek. A számtani jelek és ábrák semmit sem jelentenek neki. Nincs rájuk felelete. Rhoda testetlen, nem úgy, mint a többiek. És én, aki ausztráliai kiejtéssel beszélek, akinek apja bankár Brisbane-ben, nem félek tőle, mint a többiektől.

– Most másszunk a ribizlibokrok ágai alá – szólt Bernard –, és meséljünk egymásnak. Lakjunk a homályos mélyben. Foglaljuk el titkos területünket, ahol csüngő fürtök mint kandeláberek szórják a fényt, az egyik oldalon vörös, a másikon fekete megvilágítást adva. Ha itt szorosan összehúzódunk, Jinny, a fölénk boruló ribizlilevelek kupolája alatt ülhetünk, s figyelhetjük a tömjénszórók lengését. Ez a mi világegyetemünk. A többiek a kocsiúton kószálnak. Miss Hudson és Miss Curry szoknyája úgy suhan, mint a gyertyakoppantó. Azok ott Susan rövid, fehér harisnyái. Ezek itt Louis tiszta strandcipői, a homokban jól kivehető lenyomatukkal. Ide csapnak a rothadó levelek, a bomló, oszlásnak indult növényzet meleg hullámai. Mocsárban vagyunk, maláriás dzsungelben. Ott egy elefánt, fehér a kukacoktól, szemébe lőtt nyílvessző sebezte halálra. A ragadozó madarak – sasok, keselyűk – villogó szeme kísértetiesen érzékelhető. Kidőlt fatörzseknek néznek bennünket. Valami csúszómászóféléből csipkednek csőrükkel – talán csuklyás kobra lehet s nyitott, gennyedő sebbel hagyják ott, hogy az oroszlánoknak legyen mit szétmarcangolniuk. Ez a mi világunk, fölötte a hold sarlója és a csillagok ragyognak; a félig áttetsző, nagy virágszirmok úgy zárják el nyílásait, mint a bíborvörös ablakok. Minden különös. A dolgok egyszerre óriásiak és törpék. A virágok szára testes, mint a tölgyek törzse. A lombok koronája magas, mint a hatalmas székesegyházak kupolája. Amíg itt heverünk, óriások vagyunk, és rettegésben tartjuk a vadont.

– Itt az igazi – szólt Jinny –, most rátaláltunk. De rövidesen itt hagyjuk. Miss Curry nemsokára sípjába fúj. Megyünk. Elválunk. Te iskolába mész. Kitüntetéseket viselő, fehér nyakkendős tanáraid lesznek, nekem meg valami tanítónőm, aki mindig Alexandra királyné arcképe alatt ül a katedráján, valahol a keleti tengerparton. Igen, oda megyek én is, Susan is, Rhoda is. De csak itt az igazi, és csak most. Itt a ribizlibokrok alján, ahol valahányszor szellő kerekedik, tele van karcolással mindenünk. Olyan a kezem, mint a kígyó bőre. Térdeim rózsaszín úszó szigetek. A te arcod pedig mint valami hálóval borított almafa.

– A forróság szűnik a dzsungelben – szólt Bernard. – A levelek fekete szárnyakkal verdesnek felettünk. A teraszon Curry sípjába fújt. Ki kell kúsznunk a ribizlilevelek boltozata alól, s fel kell egyenesednünk. Gallyacskák vannak a hajadban, Jinny. Egy zöld hernyó van a nyakadon. Párba fogunk állni. Miss Curry egy rövid kis sétára visz bennünket, míg Miss Hudson a katedráján végzi a teendőit.

– Unalmas dolog – szólt Jinny – az országúton sétálgatni. Nincsenek ablakok, amelyeken bekukucskálhatunk, és nincs a járdába ragadt üvegcserepek fátyolos tekintete.

– Álljunk párokba – szólt Susan – és tartsuk meg a rendet, ne csoszogjunk, ne maradjunk le, Louis menjen elöl, ő majd vezet minket, mert ő nem ábrándozik.

– Mivel mindenki tudja – szólt Neville –, hogy törékenyebb vagyok, semhogy velük tarthassak; mivel oly könnyen kifáradok, s aztán beteg leszek, felhasználom ezt a magányos órát, ezt a társalgástól lopott menedéket, hogy cserkésszek a ház környékén, és újra átéljem, ha tudom, megállva ugyanazon a lépcsőfokon, félúton föl a fordulóhoz, amit akkor éreztem, mikor az éjjel a lengőajtón át hallottam a halott emberről, abban a zajban, amit a szakács csapott a hőszabályozók ki- és bekapcsolgatásával. Átmetszett torokkal találták. Az almafa levelei szilárd, örök formát kaptak az égen; a hold üres tekintettel szórta sápadt fényét; és én nem tudtam felemelni lábam a lépcsőfokról. A csatornában bukkantak rá. A vére a csatornába folyt le. Arca fehér volt, mint a döglött tőkehal. Ezt a szorongást, ezt a mindenütt beállt merevséget örökre úgy nevezem: „halál az almafák közt”. Úszó, sápadtszürke felhők; és a kérlelhetetlen fa, az engesztelhetetlen, ezüstpáncél-kérgű fa. Életem tehetetlenül fodrozódott. Nem tudtam továbbmenni. Akadályt éreztem magam előtt. „Lehetetlen túljutnom ezen az érthetetlen akadályon”, mondtam magamban. És a többiek továbbhaladtak. Mindannyiunk sorsát megpecsételik az almafák, egy engesztelhetetlen fa, melyet nem tudunk megkerülni. A szorongás és merevség most felengedett. Folytatom a ház környékének felfedezését késő délután, alkonyatban, mikor a napsugarak kövér, olajos foltokat szórnak a linóleumpadlóra, és a falnak térdelő fénypászma töröttnek mutatja a széklábakat.

– Láttam Florrie-t a veteményeskertben – szólt Susan –, amint jöttünk vissza sétánkból; a kimosott fehérneműt: pizsamákat, alsónadrágokat, jól kicsavargatott hálóingeket pattanásig dagasztotta a szél.

És Ernest megcsókolta. A legény durva, zöld kötényt viselt, az ezüstneműket tisztogatta; és szája szögletét begyűrve, mint valami zsákot, megragadta Florrie-t a pizsamákkal együtt, melyek ott feszültek köztük, a széltől keményen kidagadva. A férfi mint egy bika, úgy rontott neki, a lányt meg ájulás környékezte kínjában, csak kis hajszálerei csíkozták itt-ott pirosra majdnem teljesen elfehéredett arcát. Bár most uzsonnát szolgálnak fel, egy csésze tejet s egy tálcán vajas kenyeret, én egy tátongó nyílást látok magam alatt, s forró gőz sistereg föl; a teáskanna úgy sípol és sziszeg, mint az imént Ernest, s én éppen annyira ki vagyok facsarva és dagadva, mint a pizsamák, még akkor is, mikor fogaim a lágy vajas kenyérbe mélyednek, és szürcsölöm az édes tejet. Nem félek a hőségtől, sem a fagyos téltől. Rhoda tejben ázott kenyérhéjat majszolva álmodozik; Louis a szemben lévő falat figyeli csigazöld szemével; Bernard galacsinokat gyúr kenyérmorzsából, és „embereknek” hívja őket. Neville végzett uzsonnájával a maga rendes, határozott módján. Összehajtogatja szalvétáját, s az ezüstgyűrűbe húzza. Jinny úgy pörgeti ujjait az asztalterítő fölött, mintha napsugárban táncolnának piruettezve. De én nem félek a hőségtől, sem a fagyos téltől.

– Most – szólt Louis – mindannyian felemelkedünk, mindannyian felállunk. Miss Curry kiteríti a harmóniumon a fekete könyvet. Nehéz könnyeket nem ontanunk, amint éneklünk, amint kérjük Istent, hogy vigyázzon ránk, amíg alszunk, kisgyermekeknek nevezve magunkat. Mikor szomorúak vagyunk, s reszketünk félelmünkben, édes dolog a közös ének, jólesik gyengéden összehajolnunk, én Susanhoz, ő Bernard felé, kezünket imára kulcsolva, sok mindentől rettegve, én a tájszólásomtól, Rhoda a számjegyektől, mégis mindannyian elszánva a hódításra.

– A lépcsőn egyszerre tódulunk fel, mintha pónik volnánk – szólt Bernard –, dobogva, dübörögve, csattogva egymás sarkában, hogy sorjában megfürödjünk. Tusakodunk, birkózunk. Le-fel ugrálunk kemény, fehér ágyainkon. Most én következem. Már megyek is a fürdőszobába. Mrs. Constable, dereka körül fürdőlepedővel, fogja citromszínű szivacsát, s jól megáztatja a vízben; a szivacs máris csokoládébarna, csöpög; aztán jó magasra tartja fejem fölött, s én alatta borzongva érzem, hogy Mrs. Constable kinyomja a szivacsból a vizet. Víz szalad végig gerincem csatornáján. Jó érzések fényes nyilai járnak át. Meleg hús borít. Száraz bőröm megnedvesedett, hideg testem átmelegedett; tiszta és ragyogó. A víz végigömlik rajtam, szinte bepólyál, mint egy angolnát. Most meleg törülközőkbe burkolózom, s érdes felületük, amint dörzsölöm velük hátam, felpezsdítik véremet. Gazdag és színes képek, mint tetőkre zúduló zápor rajzanak át agyamon; záporozik a mai nap – az erdők; és Elvedon; Susan és a galambok. Lezúdulva gondolataim falán és összegyűlve, az elmúló nap gazdag és sugárzó. Most lazán megkötöm pizsamám övét, és befekszem a vékony takaró alá, mely a szememre sodródó hullám vízfátylához hasonló, sekély fényen úszik. Azon át hallom távol a messzeségben, alig-alig, teljesen elhalón a rázendítő kórust; kerekek dübörgését, kutyák csaholását; emberek kiáltozását; a kórust, mely rázendít...

– Ahogy összehajtogatom ingem, ruhám – szólt Rhoda –, úgy hessentem el magamtól a reménytelen vágyat, hogy Susan vagy Jinny legyek. De kinyújtom lábujjaimat úgy, hogy elérjem az ágyvég rácsát; a rácsot megérintve valami szilárd dologgal akarom megnyugtatni magam. Így; most már nem süllyedhetek el, egyáltalán nem hullhatok át a vékony lepedőn. Most kinyújtózom e könnyű matracon, és lebegek. A föld felett vagyok. Többé már nem függőleges helyzetben, hogy célpont lehessek vagy megsértsenek. Minden lágy, hajlékony. A falak s pohárszékek megfehérednek, kigömbölyítik kiálló, sárga négyzetüket, melyen egy sápadt pohár csillog. Tudatom szabadon kiáradhat. Gondolhatok szilaj hullámokon hajózó armadáimra. Nem kell félnem kemény ütközésektől. Én a fehér sziklák alatt továbbhajózhatok egyedül. Ó, de süllyedek, esem! Ez itt a szekrény sarka, az meg a gyerekszoba tükre. S terjednek, múlnak. Merülök alá, az álom fekete tollai között; erős szárnyai szememre préselődnek. A sötétség birodalmán át zuhanva látom a megnagyobbodott virágágyakat és Mrs. Constable-t; a pampaszfüves rét sarka felől fut felém, hogy jelentse nagynéném érkezését; értem jött, hogy kocsin vigyen haza. Felszállok. Menekülök. Rugós sarkú cipőmben a fák tetején termek. Végül lebukfencezem a hall ajtaja előtt álló kocsiba; ott ül nagynéném, szigorú szeme olyan, mint a csiszolt márvány, sárga tollakkal integet. Ó, felébredni az álomból! Nini, ott a fiókos szekrény. Csak most ez egyszer felemelkedjek ezekből a vizekből. De rám telepszenek, széles vállaik közt görgetnek, megforgatnak, fellöknek; elterülök ezek közt a hosszú fénypászmák, hosszú hullámok, végtelen ösvények között, ahol emberek üldöznek engem.