Györe Balázs

HALOTTAK APJA

– részlet –

KALLIGRAM
2015

Györe Balázs: Halottak apja

KALLIGRAM
2015

Copyright © Györe Balázs, 2003, 2015

ISBN 978 615 5454 86 8

Borítóterv Hrapka Tibor
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Forgalmazza: eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

I.

Egy bicska pörög az asztalomon. Egy régi bicska. Én pörgetem. Eredetileg apám egyik nagybátyjáé volt. Egy nagyobb és egy kisebb pengéje van. Csillog. „Rozsdamentes” – olvasható mindkét pengén. Dugóhúzó is van rajta. Apám nagybátyja keveset használta, mert elesett 1915-ben, az első világháború elején, apám viszont annál többet. Vitte magával nem csak hétvégi kirándulásokra, hanem nyaralásokra is. Gyöngyházberakásos bicska. Sokáig nem érdekelt. Nem figyeltem rá. Nem volt fontos. Anyáméknál, a konyhaasztal fiókjában hevert használatlanul, várta a feltámadást. Porosodott. Elvesztette fényét. Apám évek óta nem látta, mert már évek óta nem tudott kimenni a konyhába, a betegágyában evett, be kellett vinni neki az ételt a szobába. Amikor segítettem anyámnak, és én szolgáltam ki apámat, akkor figyeltem fel a bicskára: vonzott, dédelgettem a szememmel, aztán kézbe vettem, megsimítottam, emlékeztem, kinyitottam a nagyobbik pengéjét, mozgott, meglazult, a kisebbik penge éle kicsorbult, a gyöngyházfény megfakult. Az egész bicska elvesztette fényességét, fontosságát, használati tárgy jellegét. Látszott rajta, hogy senkinek sem kell. Engem érdekelni kezdett, szerettem volna azonnal megmenteni, magammal vinni, megjavíttatni, kifényesíteni, újra használni, kenyeret vajazni vagy nyársat hegyezni vele. Vártam. Nem voltam türelmetlen: nem kértem el rögtön anyámtól. Ellopni nem akartam.

Mire emlékeztem, amikor kihúztam a konyhaasztal fiókját és megláttam a bicskát? Kirándulásokra. Fémdobozra: benne van a vaj, szalvéta, összecsukható műanyag pohár és a bicska. Nyarakra a Balaton mellett. Sajkódra például. Egerre. Miskolc-Tapolcára. Bükkszentkeresztre. Apám mézet ken a kenyeremre. Reggelizünk egy kertben. Jönnek a méhek. Én félek tőlük, hiába mondja apám, hogy ne féljek. Süt a nap. Szép idő lesz. Apám barátja egy kis mézet tesz az egyik ujja hegyére, és mutatja-mondja, hogyan fog lakmározni egy méhecske néhány pillanat múlva a mézből. Nem kell félni, mondja ő is, a méhecske nem bánt. Én mégis félek. Nem nyugtat meg az eszegető méhecske. Félek a szúrásától. Semmi sem nyugtat meg. Izzadok. Túlságosan meleg van. Nem szeretem a fejemre tűző napot. Apám szereti. Lesz is baj belőle. Nagy baj. Egyelőre hármasban reggelizünk egy sajkódi kertben, Németh László író szomszédságában. Anyám otthon maradt. Vajon miért nem jött velünk? Általában nélküle nyaraltunk. Apámból nem lett író, pedig író akart lenni. Én az árnyékot szerettem, apám a fényt.

A bicska nem volt betervezve. Nem a bicskával akartam kezdeni. A bicska véletlen és vétlen. Apám öltönyével szerettem volna kezdeni. Az öltönyt nem hoztam magammal a Balatonhoz, ám a bicskát a legeslegutolsó pillanatban betettem a táskámba, nem tudom, miért. Még sohasem volt szükségem rá. Nekem füzetre és ceruzára van szükségem, no meg tehetségre, hogy írni tudjak. A bicska itt van most az asztalomon, kitettem a táskámból, amikor megérkeztem, hogy lássam. Megpörgettem az előbb. Szépen csillog forgás közben.

Egy nap, nem vártam tovább, elkértem anyámtól a bicskát. Odaadta. Apám még élt, de már nagyon súlyos állapotban, nem szóltunk neki, gondoltuk, ne terheljük őt azzal a semmiséggel, hogy közöljük, a bicska hozzám kerül, az én tulajdonomba. Lehet, hogy rosszul fogalmazok, és az ilyen változások nem is olyan jelentéktelenek, mint amilyennek látszanak. Magammal vittem a zsebkést, otthon alaposan megnéztem, kinyitottam-becsuktam pengéit, nyeklettek-nyiklottak, meg kell csináltatni. A javítás nem ment könnyen: nem vállalkoztak rá. Vegyek egy újat, javasolták. Végül találtam egy idős mestert, aki, még el sem mondtam, mi járatban vagyok, amikor megpillantotta kezemben a bicskát, azonnal megszólalt: „Vigyázzon rá!” Amennyire csak tudta, rendbe hozta, eresztékeit megerősítette, a pengéket kiélezte és átcsiszolta: a bicska ragyog, megújult. Amit pedig a legelső pillanatban mondott, hogy vigyázzak rá, úgy hiszem, apám helyett mondta.

Néhány héttel apám halála után átöltöztem az egyik öltönyébe. A sötétszürkébe. A Régiposta utcában csináltatta, Nagy Ferencnél, a 60-as évek végén vagy a 70-es évek elején. A ruha anyaga gyapjú-műszál keverék. A zakó egysoros gombolású. A nadrág hajtóka nélküli. Mellény is készült. Nem tudom, mikor volt utoljára apámon ez az öltöny? Hordta rendszeresen? Hány éve lóg a szekrényben használatlanul? Valaki valamikor kitisztíttatta, mert megtaláltam a zakó belsejébe tűzött sárga cédulát, érintetlenül. Az öltöny jó állapotban van. Elegáns. Anyaga nem vastag, nem téli ruha, inkább tavaszi vagy őszi. Zsebeiben semmit sem találtam. Azt is mondhatnám, mintha éppen rám öltötték volna, de nem, mert apámra öltötték, az ő alakjára készült, ő járt próbálni a belvárosi szabóhoz, én 18–20 éves lehettem, és talán éppen akkor fogadtam meg, hogy sohase lesz öltönyöm, engem soha senki nem fog zakóban látni, és az ingemet se tűröm be a nadrágomba. Ma már mosolygok ezen. Milyen jó érzés apám öltönyében járni! Szívesen hordom. Felveszem reggelente. Begombolom a zakó felső két gombját. Az ujja mintha icipicit rövid lenne. Sebaj, mert kilóg az ing mandzsettája. Megnézem magam a tükörben, talán majdnem ugyanúgy, ahogy apám csinálta régen, a munkába indulás előtt: rendben van-e minden? Rendben. Nyugodtan el lehet otthonról indulni. Az aktatáskában tízórai. Kalap a fejen. Nekem tulajdonképpen nincs szükségem arra, hogy reggelente öltönyt vegyek fel, lehetnék lompos, nem járok hivatalba, mégis mostanában megteszem. Hízni nem szabad. A zakó nem tűrné. A lábam viszont lehetne még egy kicsivel hosszabb, a nadrág megengedné, de nem hiszem, hogy hirtelen nőni kezdenék. Apám és én egyforma magasak voltunk (vagyunk? Melyik a helyes?). Pontosabban: egyformán alacsonyak. Természetesen az a tény, hogy apám öltönye tökéletesen jó rám, nem jelenti azt, hogy egyformák voltunk. Hogy ugyanolyanok voltunk. Nem voltunk ugyanazok. Mások voltunk. Hasonlítottunk egymáshoz, de ne féljünk kimondani az igazságot: idegenek voltunk és maradtunk egymás számára, mindvégig. Én most így érzem. Ezt most én bevallom. Vajon mit vallana be ő? Sohasem beszéltünk kettőnkről. Az ő egyik jellegzetessége a hallgatás volt. És mert ő nem beszélt, sokáig, nagyon sokáig, én sem mondtam semmit. Alig szólaltam meg, s ha motyogtam is valamit, többnyire jelentéktelenséget. Nem, nem arról van szó, hogy a halálával felszabadultam, most már megered a nyelvem, hogy ő bármit is elnyomott volna bennem, ne lettem volna szabad miatta, meg kellett volna felelni az elvárásainak, és én görcsös voltam, gúzsbakötött: nem! Azt se tudom, mit várt tőlem. Várt-e egyáltalán valamit? Mit gondolt rólam? Mi volt a véleménye? Megtudhatom-e valaha? Meg kell tudnom? Szükségem van rá? Széttárom a kezem. Nem látom már többé szenvedését, kínját, tehetetlen testét, súlyos betegségeit, magányát, fájdalmát, szomorúságát, kimerültségét, soványságát, vizeletét, sebeit, vaksi szemét, vérét, fogatlan száját, kiszolgáltatottságát, 80 év küzdelmét. Ezektől megszabadultam, és remélem, ő is megszabadult. Remélem, soha többé nem kell szenvednie. Ha tudnám, hol van most?! Mi történik vele? Semmi?

Ha 1968-ban csináltatta apám a sötétszürke öltönyét, akkor éppen annyi idős volt, mint most én: 49 éves. Már túl volt az agyműtéten. Életben maradt. Túlélte. Tíz százalék esélye volt. Én meg túléltem őt. Így van rendjén: a fiúk túlélik apjukat. Vagy: a fiúknak túl kell élni az apákat. Megjegyzem: ez se olyan egyszerű, mint amilyen természetesnek, magától értetődőnek hangzik. Nem. Nekem például többször volt olyan kívánságom, hogy ne lássam őt holtan. Vagyis: nem akarom túlélni, eltemetni, gyászolni, nem akarok tőle örökölni. Nem akarok apa lenni: hasonlóvá válni az apámhoz, az apákhoz általában. Miért nem? Mert ha őt néztem a betegágyában, akkor a nagyanyámat is láttam, meg a dédnagyanyámat is, 79 évesen – és magamat is láttam, nem titkolom, az én betegségemet, gyengeségemet, apaságomat, haldoklásomat. Láttam, mi vár rám. Nem szívesen néztem. Nem fordíthattam félre a fejem. Mintha apám bemutatta volna, mi következik, mint egy színházrendező, előjátszotta a szerepemet. Sokunk szerepét. Fegyelmezett volt, már-már méltóságos. Én magamban dühöngtem. Ő szavak nélkül csitított. Türelemre intett. Engem idegesített a nyugodtsága. Lassú volt. Megfontolt. Ezt sem szerettem benne. Nem mondtam, nem is éreztettem vele. Tehát néha úgy éreztem, mintha az én haldoklásomat élné. Képzelgek? Vagy mintha helyettem vállalt volna magára sokkal több szenvedést, többet, mint egy átlagember, hogy nekem kevesebbet kelljen majd szenvednem. Talán tudta, hogy nem bírnám. Valóban: bírni fogom-e, ha rám kerül a sor? Lehet, hogy rosszul gondolkozom, ám abban biztos vagyok, hogy apám végigélte az életét, születésétől a haláláig. Addig élt, míg teljesen ki nem merült a szervezete, teljesen le nem gyengült, míg volt benne szusz. Én nem tudom, végig tudom-e élni az életemet. Mert nem mindenki éli végig. Van, aki korábban meghal: mielőtt az élete véget érne. Kinek a halálával halok meg: a sajátoméval vagy valaki máséval? „Végelgyengülés” – mondta apám érthetően néhány héttel a halála előtt. Megrendültem? Nem.

Apám nem akart meghalni. Élni akart. Szerette az életet. Tisztelte. Meg akart gyógyulni. Egészségesen szeretett volna élni. Sohasem volt egészséges. Mindig küszködött valamilyen bajjal. Vajon a sok nyavalyája ellenére, miért ragaszkodott az életéhez? Mit szeretett benne? Egyáltalán: mit szeretett? Tudom: napozni. De ez kevés! Megfejteni a titkot, ha van titok! Egy ember titkát. Rájönni szomorúsága valódi okára, mert erről sem beszélt. Megpróbálni feltörni magánya burkát, bármennyire is ellenemre van ez a megfogalmazás. Apámat szólítani. Megszólítani! Hogyan? Élete nagy részében megszólíthatatlan volt. Nem lehetett beszélni vele. Most, amikor már halott, lehet? Szólíthatom? Illúzió? Kevés a tehetségem? Mi kevés? Máshogy kellene hozzáfogni? Apám öltönyét magamra vehetem, de az életét nem. Felöltözhetek a ruhájába, de az életébe nem. Hordhatom a zakóit, de az életét nem. Összeköltözhetünk? „Veszélyes” – figyelmeztet a barátom. Minden veszélyes. Bicskát pörgetni az asztalon, még csukott pengével is, veszélyes. Bármikor használhatom. Belehasíthatok érzésekbe, fölsérthetem a szavakat, belevághatok ruhákba. Megszúrhatom magam. Megsebezhetem az életet úgy, hogy vérezni kezd. És akkor mit csinálok? Nincs kötszerem.

Forgatom a bicskát. Elengedem. Hogyan áll meg? Milyen irányt mutat? Észak vagy dél? Hideg vagy meleg? Felkel a nap vagy lenyugszik? Mit jósol a bicska? Szerencsém lesz? Meghalok?

Apám nem lett író. Olvasó lett. Egész életében olvasott. Minden érdekelte. Mindenről tudni akart. Minden könyvet el akart olvasni. Sohasem unta meg az olvasást. Addig olvasott, míg a szeme engedélyezte, amíg volt a karjában annyi erő, hogy fölemeljen egy könyvet. Ceruzával jegyzetelt a lapszélen. Tett egy-egy pontot vagy vonalkát. Finom jelölések. Akár a lehelet. A könyv végére felírta a fontosabb oldalszámokat. Szerette a könyveit: hadseregét. Az előzéklapra beírta a nevét, tintával, alulra, kicsit ferdén, enyhén emelkedően. A legfontosabb tárgynak a világon a könyvet tartotta. Vigyázott rájuk. Beköttette, féltette, óvta őket. Magyarul és angolul olvasott. Irodalmat és filozófiát. Újságokat és folyóiratokat. Esszéket. Mindent szeretett volna ismerni. Minden adatot, szerzőt, évszámot, költőt, könyvcímet, mindent, amit valamikor is írtak, leírtak, amit az emberiség felhalmozott. Miért? Honnan jött ez a tudásszomj? Ez a vad éhség? Miféle parancsot teljesített? Kinek, minek?

Kamaszkoromban leveleztem egy ideig egy holland lánnyal. Amikor azt kérdezte tőlem egyik levelében, mivel foglalkoznak a szüleim, azt válaszoltam, hogy apám olvasó. Reader, írtam angolul. Nekem akkor egyszerűbb volt rávágnom apám foglalkozására, hogy olvasó, mint lefordítani angolra, hogy dokumentációs szakember, osztályvezető, a kohó- és gépipari műszaki könyvtári hálózat megszervezője. Tulajdonképpen hiányos angol tudásom segített abban, hogy rátapintottam a lényegre, hiszen ma sem tudnám jobban, pontosabban meghatározni apám foglalkozását, szakmáját. A holland lány nem értette a reader-t. Legközelebbi levelében kérte, magyarázzam meg. Nem tudtam megmagyarázni. Most próbálkozom, 35 évvel később. Késő? Elkéstem vele? Nem mondhattam arra a lányra, hogy buta liba, még ezt sem érti. Megszakadt a levelezés. Elfogyott a türelmem.

Apámnak sohasem fogyott el a türelme. Maga volt a türelem, higgadtság és a nyugalom. Megingathatatlan. Nem lehetett kizökkenteni egyensúlyából. Ki se billent, soha. Állt rendületlenül. Fa, kiszáradt ágakkal. Törötten csüngtek le róla a gallyak. A levelek réges-rég lehullottak, összevegyültek a földdel, sárral, gazzal, rögökkel. Hangos szó sohasem hagyta el a száját. Nem káromkodott. Sohasem elégedetlenkedett, legalábbis nem mutatta. Önuralom és önfegyelem, mindig, mindenhol. Szem nem rebben. Nincs fintor. Igaz, ő állandóan olvasott, de az ő arcáról semmit se lehetett leolvasni. Nekem nem sikerült. Nem tudtam, mi van ráírva. Nem közöny, nem érdektelenség, nem fájdalom, nem kedvetlenség, nem erőlködés, és nem kedvesség, gyengédség, sem szelídség. Hát akkor mi? Komolyság és komorság? Durva sohasem volt. Jó? Nem tudom. Soha senkinek nem ártott. Mégsem volt jó? Ez hogyan lehetséges? Nem segített. Nekem nem. Azért, mert neki sem segített soha senki? Jó: amikor kicsi voltam, föladta rám a nadrágot, készített nekem vajas kenyeret, egyszer-kétszer. Csak? Igen. Az élethez más segítséget nem tudott adni. Élni nem tudott megtanítani, pedig erre lett volna (és lenne most is) nagy szükségem. Ő se tudta, hogyan kell élni. Fegyelmezetten sodródott. Hiába volt otthon kétezer könyvünk. Az élethez kevés a világirodalom. Nekem kevés. Apámnak elég volt, mondjuk, a 19. század orosz és amerikai irodalma. Ma már talán nekem is elég, de 16 éves koromban kevés volt. Ma életben tart, de akkor kevésnek bizonyult az életben maradáshoz. Mégis életben maradtam valahogy. Éltem, élek, úgy-ahogy. Éltünk egy helyen, egy időben, de nem együtt, együttesen, hanem külön-külön. Nem egymásért, csak egymás mellett. Ugyanazzal a vezetéknévvel. Hasonló szomorúsággal. És miféle vágyakkal? Elvágyódtunk? Ugyan hová is vágyakozhattunk volna? Apám könyvekben élt. Én még azokban sem. Kisujjában a világirodalom: hősök és hősnők. Kívülről tud monológokat. Latin mondások hemzsegnek a fejében. A mitológia. A hétköznapok azonban nem törődnek ilyesmivel. A hétköznapokat nem érdekli, mi van apám fejében. Nem törődnek apámmal meg az ő fiacskájával. Úgy kell nekik! Apám tudását még operációval sem lehetett eltávolítani a fejéből, hiába próbálkoztak meg vele kétszer is az orvosok. Az ököl nagyságú daganatot eltávolították, de a tumor semmiféle adatot, könyvet, írót, évszámot, filozófiát nem tartalmazott. Csak vért? Az angol nyelv is sértetlen maradt. Mint ahogy megőrződött a nyugalom és (félve írom le, mert nem tudom, pontosan mit jelent) a hit. Most meg kellene állni, de nem lehet. Feloldom a zárójelet. Nem félek. Vajon apám feloldotta-e a zárójeleit? Feloldozott-e bárkit is? Megbocsájtott? Nem félt? Honnan volt hite? Kitől kapta? Hogyan szerezte? Megküzdött érte? Mi volt az ára? Mit adott cserébe? Miről mondott le? Ingyen kapta? Kegyelemből? Kegyelemért? Ehhez én nem értek. A lélek olyan tartományába kellene behatolni, ahol eddig én nem jártam, olyan utakon kellene apám után menni, megpróbálni tapintatosan követni, amilyen utakra én nem léptem. Ember és isten kapcsolatáról, az istenhitről van szó. Erről én szinte semmit sem tudok. Kisbetűvel írtam le az istent. Apám ezt soha nem tette volna. Ki kellene javítanom nagybetűre az i-t, apám iránti tiszteletből, de nem javítom ki. Majd máshogy jelzem megbecsülésemet, ha képes leszek rá, a tiszteletadás más, bonyolultabb formáját kísérlem meg választani. Apám sohasem kért arra, hogy menjek vele abba a másik – égi? – világba. Istenről sem beszélt. Nekem nem. Egyházhoz, felekezethez nem tartozott. Templomba sohasem járt. Magánvallás? Miféle hívő az ilyen ember? Apám nagyon jól ismerte a különböző vallásokat. Erősebb hittel rendelkezett, mint az, aki hetente gyón és áldoz. Szerintem, teszem gyorsan hozzá. Mindez csak feltételezés, tapogatózás, sejtés, nem bizonyosság. Apám hitéletéről alig tudok valamit. Istenélményét nem ismerem, de hogy volt istene, abban biztos vagyok. Nem tudom, hogyan és mikor imádkozott, de határozottan állítom, hogy imádkozott. Én nem.

Apám tudhatta, hogyan kell elrejteni magunkban valamit, jó mélyre, hogy senki se férkőzhessen hozzá. Biztos, hogy voltak érzései, érzelmei, de azokat is sikerült eldugni vagy eltitkolni, annyira ügyesen, nehogy az arcán észre lehessen venni, nehogy rájöjjön valaki, nyakon csípje vagy fülön fogja, falhoz állítsa, megszégyenítse, vallomásra kényszerítse: tessék színt vallani! Óvakodott ettől. Majdhogynem rettegett az ilyesmitől.

Apám szerette az emberiséget, de az embereket nem. Legalábbis nem nagyon. Szeretett egyedül lenni. Behúzódni. Nem kedvelte, ha zavarták. Hagyják őt békén. Hagyják nyugodtan ebédelni vagy olvasgatni vagy cipőt tisztítani, vagy dolgozni, vagy csak piszmogni. Nincs szüksége senkire. A családjára sem. Magának való ember. Saját magának él. Nem hoz áldozatot, hacsak azzal nem, hogy él, életben van, részt vesz az életben, úgy-ahogy, végigéli az életét. Arról sem tudok beszámolni, hogy merre, milyen irányban jártak a gondolatai, mire és kire gondolt szívesen, ha megnyugvást keresett magában és magának, mi nyugtatta meg, hol kalandozott, mert állandóan máshol volt, nem otthon, ahogy én láttam, abban is biztos vagyok.

Most én is máshol vagyok, nem otthon. Több száz kilométerre van az otthonom. Innen gondolok rá. Innen nézek vissza életemre, magamra. Innen gondolok apámra. Innen nézek vissza életére, rá. Milyennek látom innen magamat az otthonomban? Milyennek látszom saját magamnak? Milyen vagyok? Ki? Milyennek látom apám életét? Megvan-e már a megfelelő távolság, vagy még messzebb kell mennem ahhoz, hogy rálássak valóban az életére? Milyen messzire kell mennem, hogy egészen közel kerülhessek hozzá? Hogy egészen közel lehessek ahhoz, akiről írok?

Huszonkét éves koromig együtt laktunk: ugyanabban a lakásban. Nem nagyon figyeltem rá. Magamra figyeltem, magammal voltam elfoglalva. Nem volt apámmal semmi tervem. Nem akartam tőle semmit. Nem kértem tőle semmit. Nem számítottam rá. Ő is el volt foglalva a maga bajával. Miért vesződött volna velem? Most vannak apámmal terveim. Most számítok rá. Most kérem a segítségét. Nagyobb szükségem lenne most egy apára, mint korábban bármikor. Apára mindenkinek szüksége van. Még apámnak is szüksége volt apára. Nem az apja, a vér szerinti apja volt az apja. Még csak nem is a nagybátyja (apja testvére), aki örökbe fogadta őt hatévesen. Nem mindenkinek az édesapja az apja. Apám apja, szellemi értelemben, Bartók Béla volt, akinek fényképét az irattárcájában tartotta, igazolványaival együtt. A vér szerinti apa legfeljebb csak apa lehet. A szellemi apa több: mester. Nekem sem ő az apám, aki nemzett, akinek a nevét viselem, akivel egyezik a vércsoportom, fejem formája, szőrzetem. Bartók Bélát azonnal elfogadtam nagyapámnak, mihelyt eszmélni kezdtem. Az igazi nagyapámat, aki 60 éves korában öngyilkos lett, a mai napig is vizsgálgatom, kétkedve fogadom: ő lenne az? Nem ismertem. Családunkban nem beszéltek róla. Levelekben sem említették meg a nevét. Mintha nem létezett volna. Pedig létezett, élt, duhajkodott, kártyázott, adósságot csinált, ült börtönben is, ivott, és örökbe adta a saját fiát a testvérének. Apám nem akart ilyen lenni. Irtózott a magyar nótától. Egy korty alkoholt le nem nyelt volna, még akkor se, ha fölajánlották volna neki a világ minden kincsét. Nem akart hasonlóvá válni apjához, az apákhoz általában. Nem akart apa lenni. Apa lett, mégis.

Eltépem a részvétnyilvánító leveleket, miután elolvastam őket. Nem tudok idézni belőlük. Nem gyűjtök én már semmit. Mindent befejeznék legszívesebben. Legszívesebben? Szív nélkül, szívtelenül. Dehát van szívem. Dobog. Lezárnék mindent, mint egy bőröndöt. Mi van benne? Van benne tulajdonképpen valami? Nem üres? Apám életét nem zárhatom le. Az ő bőröndjét most próbálom kinyitni, s mivel nem enged a zár, feszegetnem kell. Szükségem van a bicskára. Nehéz ez a bőrönd. Hiába halt meg apám: él, pakol, készülődik, megköti a nyakkendőjét. Nem zártam le a szemhéját, nem takartam le a tükröt, és nem állítottam meg az órát, amikor meghalt. Leesett az álla. Anyám megpróbálta felkötni, de nem sikerült. Én zárnék-csuknék élőként, apám meg éppen a fordítottját csinálja bennem: halottként nyit, kezd, indít.

Utolsó útjára nem tudott felöltözni. Ruháira mindig vigyázott. Kímélte őket. Ha hazajött, átöltözött. Én nem. Nekem sohasem volt úgynevezett házi vagy otthoni ruhám. Bármikor, bármelyik pillanatban el tudok otthonról indulni. Apám nem. Neki készülődni kellett, időre volt szüksége. Kizárólag fehér ingeket hordott. Minden reggel tiszta inget vett fel. Halála napján is ki volt készítve egy fehér ing, de anyám mégsem öltöztette fel, mert megtudta, hogy a hamvasztás előtt egy szélgép minden ruhadarabot lefúj, lecibál a testről. Apámat pizsamájában vitték el. Ez volt az utolsó tíz évben az ő otthoni viselete. Leterítettek a földre egy lepedőt, apámat levették az ágyról, rátették a lepedőre, megfogta négy ember a lepedő négy sarkát, fölemelte a halottat, majd betette abba a hosszú, keskeny fém koporsóba, amit már korábban behoztak magukkal a lakásba, de a szobába nem tudtak befordulni vele, mert annyira hosszú, le kellett tenniük a hallban. Kifelé menet a fém koporsót még egyszer letették az emberek az ajtó előtt a folyosón, mert visszajöttek a fürdőszobába kezet mosni. Vezetőjük, az ötödik férfi, elegáns fekete öltönyben, aktatáskával és mobiltelefonnal, bekéredzkedett a vécére. Aláírtam egy-két hivatalos papírt, a férfi tanácsokkal látott el a temetéssel kapcsolatban, beszólt a központjukba a telefonján, majd elköszönt. A szürkeruhás férfiak vállukon vitték a koporsót. Mentünk utánuk anyámmal. Követtük apámat. Kinyitottuk a kaput. Az emberek lefele mentek a lépcsőn. Lenn állt egy fehér furgon, az oldalán fekete betűs felirat: a temetkezési vállalat neve és címe. Kinyitották az autó hátsó ajtaját, és helyet csináltak apámnak: kihúztak 2–3 koporsót, majd betolták azt, amelyikben apám feküdt pizsamában. Csattant az autó ajtaja, majd elindult lefele a halottakkal. Nem mehettünk el apámmal. Egyelőre nem. Álltunk szótlanul anyámmal a lépcső tetején. Csak a kapuig kísérhettük ki őt. Tovább nem. Nem fog többé hazajönni a Kavics utcai lakásba. Rázkódtak a halottak az autóban. Ismerkedtek egymással. Ki fia-borja vagy? Összeütődtek a koporsók, ezek a vasból készült szörnyűségek. Az autó bekanyarodott az Apostol utcába. A férfiak összeszedik a mai halottakat. Éppen halottak napja van. Kedd. Gyűlnek a halottak. Mindegyikük elhagyja házát, lakását, ágyát, feleségét, gyermekét, kutyáját. Sohasem térnek vissza. Amikor meghal az ember, teste hirtelen nagyon nehéz lesz. Ezért kell a szállításhoz négy férfi. Rászakad a halottra az ég? Beomlik a mennyezet? Miféle törmelék alá kerül ilyenkor a test? Kis cédulát kellett apám lábára és csuklójára erősíteni, a legfontosabb adatokkal, nehogy összetévesszék egy másik holttesttel. Amikor megszületünk, akkor kerül a csuklónkra hasonló felirat, nehogy összetévesszenek minket egy másik csecsemővel. Ebben hasonlít egymásra a megérkezés és az eltávozás. Visszamentünk anyámmal a lakásba, én levettem a könyvespolcról García Lorca verseskötetét, lefújtam róla a port, és felolvastam anyámnak annak a siratóéneknek a negyedik részét, amit egy torreádor halálára írt a költő.

Apám három nappal a 80. születésnapja előtt halt meg. Nagybátyja, azaz nevelőapja is 80 éves korában, nagyapja viszont 88 évig élt. Ennyi volt az életidő. Vajon mennyi lesz az az idő, amit halottként fognak eltölteni? Hány évszázad a halott ideje? Millió? Hogyan mérik? Áloméletemben apám már korábban meghalt. Megöltem: párnát szorítottam az arcára, hogy ne tudjon lélegezni. Talán azért tettem ezt álmomban, mert már nem bírtam nézni a szenvedését a valóságban. Meg akartam szüntetni a kínjait: meggyilkoltam. Már én sem élek, mert 1996. november 18-ra virradóra, közvetlen közelről szíven lőttek álmomban.

Kiadta a Kalligram Könyv- és Lapkiadó Kft.
Pozsony, 2003
Elektronikus kiadás – 2015
Felelős kiadó Szigeti László
Felelős szerkesztő Mészáros Sándor

ISBN 978-615-5454-86-8

Forgalmazza eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – Apache License 2.0