GERVAI ANDRÁS

TITKOS
MAGYARORSZÁG

„Célszemély”: a társadalom
– részlet –

KALLIGRAM
2015

Gervai András: Titkos Magyarország

KALLIGRAM
2015

Copyright © Gervai András, 2015

A szerző a könyv megírásához
a Nemzeti Kulturális Alap támogatásában részesült.

ISBN 978 615 5454 87 5

Borítóterv Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Forgalmazza eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Bevezető

Élet a (legvidámabb) barakkban

A történelem fogaskerekei között

Ez a könyv az én személyes történetem is. A Kádár-rendszerben én is alattvalóként, a hatalom alávetettjeként éltem. Lázongtam – de nem lázadtam – az alapvető szabadságjogok hiánya miatt, és szenvedtem amiatt, hogy nem teszek semmit, sőt el kell fogadnom a pártállam íratlan játékszabályait. Érthető, ha most, amikor már kellő időbeli distanciával tekinthetünk vissza a félmúltra, és főleg, amikor rendelkezésünkre állnak korábban szigorúan titkos dokumentumok, (újra) megpróbálom összerakni a rendszer mozaik-képét. Mi volt a „kulisszák” mögött? Miben és hogyan éltünk? Hol húzódtak a falak? Hogyan és mennyire fortélyosan épült a rendszer a hatalomtól és retorzióktól való félelemre, az öncenzúrára, a megalkuvásra, a tabukra és tilalmakra? És mennyire a besúgásra, az árulásra? Ezekre a kérdésekre igyekeztem választ kapni.

Azért is van nagy szükség a múlttal való szembenézésre, a mérlegkészítésre, mert az évek múlásával egyre többen hajlamosak arra, hogy – nosztalgiából, vakságból, ideológiai elfogultságból, a rendszerváltás be nem váltott ígéretei és lehetőségei miatti csalódottságukban – a szocializmus évtizedeiből csak a jóra és szépre emlékezzenek. Az idealizált kép elfedi a Kádár-rendszer másik arcát, azt a valóságot, amelyben természetes dolog volt a nyers erőszak, törvénytelenség, a renitensek elhallgattatása, megtörése.

A politikai rendőrség – önigazolásból, saját fontosságát és a mindenkori veszélyt felnagyítva – nem csak kiszolgálta, de túl is teljesítette a politikai vezetés igényeit, elvárásait. Igazolta a hatalom paranoid gyanakvását, manipulatív eszközeivel és módszereivel maga is formálta, alakította a döntéseket. Célja a társadalom kézbentartása, manipulálása, megfélemlítése volt. Nem csak az „osztályellenség” (a Horthy-rendszer közhivatalnokai, erőszakszervezeteinek, pártjainak a tagjai, gyárosok, földbirtokosok, kulákok), az ellenzékiek, a kritikusan gondolkodók, az egyházi személyek, művészek, alkotó értelmiségiek, popzenészek és rajongóik magatartására, kijelentéseire, lojalitására volt kíváncsi, de szinte mindenkiről mindent tudni akart. Drasztikus eszközökkel avatkozott bele a számára gyanús személyek életébe, pályájába, és ugyanakkor különféle kedvezményekkel, kiváltságokkal jutalmazta a vele együttműködőket. A titkosszolgálatok tevékenységét a párt vezetői irányították, felügyelték. Nemcsak határozatok, PB-állásfoglalások segítségével, hanem gyakran konkrét utasításokkal egy-egy üggyel, személlyel kapcsolatban.

A titkosszolgálatok megfigyeléseinek, operatív akcióinak haszonélvezői, a titkos információk felhasználói a Politikai Bizottság tagjai, a Központi Bizottság illetékes titkárai, a megyei első titkárok, s a KB egyes osztályának vezetői voltak. Kádár alatt a III/III. Csoportfőnökséget szinte a KB egyik osztályának lehetett tekinteni.

A Cég működésének és a szervezet működtetőinek bemutatása, leleplezése mellett a mindennapok faggatása is komoly haszonnal jár. Az állambiztonsági szervek dokumentumai ezért is különlegesen izgalmasak, összetettek: az ügynökök és részben a tisztek is, akaratlanul is a krónikás és a naplóíró szerepét is betöltötték. Jelentéseikben a célszemély (illetve a megfigyelt társaság, munkahelyi közösség) környezetét, tárgyakat, dolgokat, az emberek szokásait, viselkedését, különböző eseményeket, történéseket, jelenségeket is leírtak, és a megfigyeltek megjegyzései, közlései, dialógusai is rengeteg fontos információt tartalmaznak. A hétköznapoknak ebből a gazdag szövedékéből képet kaphatunk a Kádár-korszak társadalmi viszonyairól, a kisemberek hétköznapjairól, kapcsolatrendszeréről, életmódjáról (vásárlás, öltözködés, szórakozás, utazás), politikai félelmeiről, hiedelmeiről, vágyairól is. A mikrotörténelmi megközelítés révén a történelem fogaskerekei közé került egyén életét ismerhetjük meg. Azt, hogy milyen egzisztenciális, hatalmi beszorítottságban élt, hogyan gondolkozott, milyen problémák foglalkoztatták, milyen kompromisszumokra kényszerült a beilleszkedése, érvényesülése érdekében, milyen trükköket, stratégiákat alkalmazott, vagy ezek hiányában milyen hátrányokat szenvedett el. Végső soron a történelem kulisszái mögé pillanthatunk: a kádárizmus, a diktatúra lényege, a kettős beszédre és kettős tudatra épülő amorf, ellentmondásos természete tárul fel.

Mélyfúrás

A Titkos Magyarország. A „célszemély”: a társadalom című könyvem – tárgyát, témáját, problematikáját, a megírás módszereit, célját tekintve – a Fedőneve: „szocializmus” folytatásának tekinthető. A struktúrákat, a szolgálatok változó-változatlan ellenségképét, a szervezet működését, a tartótisztek és főnökeik tevékenységét, módszereit, magatartását, a hálózati személyek pályafutását, a célszemélyek megfigyelését vizsgálom – de emellett hangsúlyosan a mindennapokat faggatom. Azt, hogy az állambiztonsági szervek mennyire voltak jelen a kisember mindennapjaiban, munkahelyén, magánéletében, kapcsolatrendszerében, és a róla szóló ügynöki, titkosszolgálati jelentések hogyan határozhatták meg érvényesülését, szakmai előmenetelét, továbbtanulási lehetőségeit.

Míg a Fedőneve „szocializmus” esetében elsősorban a filmszakmára, és nagyrészt a kulturális területre fókuszáltam, most arra törekedtem, hogy minél több helyen „fúrjak le”, többféle metszetet készítsek. A megfigyeltek és a hálózati személyek különböző társadalmi rétegből, szubkultúrából kerültek ki, sokféle foglalkozást, politikai attitűdöt reprezentálnak.

Több esettanulmány szereplői Budapest külvárosaiban vagy vidéki kisvárosban, falun élő, többnyire alacsony iskolázottságú emberek. Akad közöttük nyugdíjas bányász, laboráns, éjjeliőr, írógépszerelő, műszerész, technikus, anyagbeszerző, meós, bérelszámoló, ügyintéző, biztosítási ügynök, termelőszövetkezeti és kisipari termelőszövetkezeti (ktsz) dolgozó, szak- és betanított munkás, segédmunkás, rakodómunkás, de egykori földbirtokos és kulák, intéző, főiskolás, ügyvéd, főkönyvelő is. És olyanok is, akiket egy tiszt így minősít: „garázdaságra, meggondolatlan cselekedetekre hajlamos korosztályhoz tartozó személyek.”

Aki nem fogadta el a kurzus ki nem mondott jelszavát – hagyd a politikát, építkezz! –, s akár csak egy kicsit is kritikusan gondolkozott, az előbb-utóbb érzékelhette, esetleg a saját kárán is megtapasztalhatta, hogy diktatúrában él. Elég volt annyi, hogy mondjuk a Szabad Európa Rádiót vagy az Amerika Hangja adásait hallgatta (Szól a Rádió, A „Varázsló”). Néhány naiv, hősködő fiatal el sem követett cselekedetért, összeesküvés koholt vádjával került börtönbe, ráadásul a kádárizmus aranykorának tartott hatvanas évek második felében (Tűzáldozat a Múzeum kertben. A proletárdiktatúra ellenségei). Arról sem tudtunk eddig, hogy akadtak pszichiáter ügynökök, akik jelentettek kollégáikról, és a hatalom szemében gyanús pácienseik egészségi állapotáról, problémáiról (Pszichiáterek és az állambiztonság).

Az is könnyen válhatott gyanússá, megfigyeltté, feltételezett elkövetővé, aki semmit sem csinált. A Vaj a fejen, a Lenin hüje volt, vagy A helyzet fokozódik című írások sok szereplőjére a gondolatrendőrség röplapok, graffitik vagy egy névtelen levél szerzői után indított hajtóvadászat során figyelt fel, szállt rá.

A politikai rendőrség titkosszolgáival, hálózati személyeivel – az ügynökök, informátorok, titkos megbízottak, titkos munkatársak száma 1950 és 1990 között kb. 200 ezer fő volt –, társadalmi kapcsolataival, és a hivatalos kapcsolatnak számító (a dolgozók magatartásáról beszámolni köteles) munkahelyi vezetőkkel, alkalmi besúgóival átszőtte és ellenőrzése alatt tartotta a társadalom egészét, és szinte mindenkiről tudott információt gyűjteni.

A társadalom ilyen jellegű szennyezettségére példaként említhetek két, kötetbeli történetet. Kodály Zoltánt ugyan nem figyelték meg – legalábbis jelenleg erre kevés bizonyítékunk van –, ugyanakkor akármit is csinált, akár valamilyen zenei-, kulturális-, művészeti eseményen vett részt, akár jeles művészekkel, közéleti szereplőkkel találkozott, mindenütt ügynökökbe botlott, akik rövidebben-hosszabban beszámoltak a megjelenéséről, kijelentéseiről, magatartásáról. Az Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltárában 160 (munka-, vizsgálati és objektív) dossziéban található ilyen jelentés, dokumentum.

A figyelem arányosan ugyanolyan mértékű és erősségű volt még egy-egy faluban is. A Vaj a fejen című fejezetben szereplő jászsági település lakóinak lépéseit hat ügynök, illetve nyolc hivatalos és társadalmi kapcsolat kísérte féltő gonddal és enciklopédikus érdeklődéssel. A hat ügynök közül az egyik a helyi pap volt, aki 25 éven át jelentett.

Kontinuitás és átfedés

Kutatásom időbeli kereteit kicsit kitágítottam, és az (ÁVO) ÁVH ténykedésével, szerepével is foglalkozom. Egyrészt azért, mert egyes ügyek csak 1956 után zárultak le, vagy 1956 előtt kezdődtek el, illetve néhány kötetbeli ügynököt még a forradalom előtt szerveztek be, és így pályájuk csak a Kádár-korszakban teljesedett ki. A Kádár-éra titkosszolgálatai 99%-ában megörökölték az ÁVH személyi állományának nagy részét, és ezzel részben a módszert, stílust, szemléletet is tovább vitték, s a korábbi ellenségképet is megörökölték. (A 26-os számú holtest című tanulmány is ezt bizonyítja: az ártatlanul letartóztatott, és az ÁVH börtönében elpusztult – elpusztított? – tisztességes, művelt kommunista kádert 1956 után sem rehabilitálták.)

Könyvemben az elhárítás és hírszerzés is előtérbe került, mert ezek a szolgálatok is részt vettek az itthoni lakosság elleni „hadviselésben”, vétlen egyéneket felhasználva különböző játszmáikban. Tisztjeik és ügynökeik együttműködtek a belső reakciót elhárító osztályokkal (a Rákosi-rendszerben), majd később a III/III-mal. (Egy-egy ügyön párhuzamosan vagy egymás után alkalmanként két vagy mindhárom szolgálat dolgozott.)

Teller Ede, Wigner Jenő, Szilárd Leó, Békésy György az ötvenes évek elejétől került az ÁVH célkeresztjébe. Tervezett becserkészésük legfőbb célja az volt, hogy tudásukat, titkaikat, kutatási eredményeiket Magyarországon, illetve – a KGB révén – a Szovjetunióban hasznosíthassák. Az is felmerült, hogy rávegyék őket a hazatelepülésre, de legalább a hazalátogatásra. Létezett egy szerényebb forgatókönyv is: el kell érni, hogy – az ország kedvező megítélése, imidzsének javítása céljából – az amerikai sajtóban kedvezően nyilatkozzanak rólunk. Ezekben az esetekben nemcsak a tudósok magatartása, a hírszerzés és elhárítás naiv elképzelései, dilettáns módszerei izgattak – persze azok is –, hanem talán még jobban az, ahogy a hírszerzés és az elhárítás céljai érdekében gondolkodás nélkül felhasználta, tönkretette a tudósok itthoni rokonait, barátait, ismerőseit.

Ez a módszer, ez a zsarolási technika bevett gyakorlat volt. A hírszerzés a kinti magyar emigráns szervezetek vezetőit, tagjait, a katonai, gazdasági, technikai szempontból fontos munkahelyen dolgozókat, a befolyással, nagy ismeretséggel rendelkezőket igyekezett felkutatni, életkörülményeiket és kapcsolatrendszerüket feltérképezni. A magyar emigránsokat vagy itthoni rokonaikat azzal zsarolták, hogy csak akkor látogathatnak haza, illetve Nyugatra a szeretteikhez, ha együttműködnek a titkosszolgálattal.

Titkosszolgák, besúgók és besúgottak

A tartótiszteket, sőt az egyes ügyekben tevőleges szerepet játszott összes többi tisztet igyekszem reflektorfénybe állítani. Ezúttal nem a lábjegyzetekben szerepeltetem őket, hanem a könyv végén külön fejezetet szentelek pályájuk ismertetésének. Ezzel is hangsúlyosan kiemelem őket a számukra oly kedves anonimitásból és nyomatékosítani akarom, hogy a felelősség nem is annyira az ügynököket terheli – bár sokuk igazán eminens és lelkes kollaboránsnak, bedolgozónak bizonyult –, hanem sokkal inkább az elnyomó apparátus működtetőit, az események mozgatóit.

A tisztek profiljához az ÁBTL-ben levő személyi dossziéik (ún. „személyi fogyaték”) anyagait: a különböző időben született önéletrajzokat, adatlapokat, a munkájukra vonatkozó feljegyzéseket, jelentéseket, a főnökök minősítéseit, az esetleges fegyelmi ügyek jegyzőkönyveit, az ÁBTL Archontológia életrajzait, illetve különböző, a korszakkal foglalkozó könyvek szócikkeit, jegyzeteit használtam fel. A szövegben csillaggal jelölöm azokat a tiszteket, akikről találtam anyagot, és így ők szerepelnek az Állambiztonsági ki kicsoda című fejezetben.

A néha mini-portrékká kerekedő szócikkekből kiderül, hogy sok tartótiszttel volt magatartásbeli, fegyelmezési probléma: nem tudtak uralkodni az idegeiken, hamar dühbe gurultak, ingerülten beszéltek a kollégáikkal, s alkalomadtán a feletteseikkel is. A gyakran korhatár előtt beadott nyugdíjkérelmeiknél többnyire túlterheltségükre, betegségeikre hivatkoztak. Az sem volt ritka, hogy egy-egy tiszttől fegyelmivel vált meg a testület, s az sem, hogy az illető maga kérte – esetleg viszonylag rövid szolgálati idő után – a leszerelését. (Minderre vonatkozóan sok mindent megtudhatunk a Szőtsné Fritz Ágnes grafológussal készült interjúból, aki négy társával együtt ügynökök és tartótisztek különböző időben keletkezett jelentéseit, kéziratait tanulmányozta és hasonlította össze.)

Egyes tisztekről egyébként viszonylag sok dokumentum áll rendelkezésre, míg másokról csak nagyon kevés, vagy semmi. Gyakran az ugyanabban az ügyben eljáró tisztek közül egyeseknek – és nem is feltétlenül a rendszerváltás után tovább szolgálóknak – nyoma veszett, mintha a föld nyelte volna el őket. Ez is látványosan bizonyítja a korábbi belügyi iratok átadása körüli anomáliákat.

A tisztek rövid pályarajzai mellett többféle forrás felhasználásával megrajzoltam egy közel három évtizeden át regnált, fontos posztokat betöltött állambiztonsági középvezető szakmai pályafutását, és közvetve a portréját is. Ebből a tanulmányból (A család) talán arra a kérdésre is választ kapunk, hogy a Rákosi-, majd a Kádárrendszerben mekkora hatalma volt egy titkosszolgának, mennyire határozta meg intézkedéseit, módszereit – a szervezet szigorú rendjén, szabályain kívül – az egyénisége, a mentalitása. Külön érdekesség, hogy hősünk édesapja, és két felesége is a Cégnél szolgált.

A különböző rendű és rangú hálózati személyek fedőnevét feloldom. A jelentésekben szereplők, a besúgottak is többnyire nevesítve vannak, hacsak a rájuk vonatkozó információk nem túlságosan intimek, kényesek. Azokat a megfigyelteket, akik – tudtuk nélkül – hosszabb ideig is a politikai rendőrség célkeresztjében voltak, amennyire lehetett, igyekeztem megkeresni.

Arra törekedtem, hogy a dossziékban olvasható történések, tények, információk, leírások, beszámolók mozaikdarabjaiból, töredékeiből kirajzoljam az ügynök, esetleg a tartótiszt, illetve a besúgott portréját, és mindeközben megidézzem a kor, a rendőrállam légkörét, szellemét, közgondolkodását.

A levéltári és egyéb dokumentumokat – a szakmai követelményeket maximálisan betartva – igyekeztem minél olvasmányosabban feldolgozni, dramaturgiailag megfelelően felépíteni, megformálni, hogy az olvasót minél jobban megérintsék a történetek, hogy jobban átélhesse, átérezhesse a szereplők sorsát, drámáját, az árulás, kisszerűség, szenvedés, helytállás pillanatait és példáit.

Köszönetnyilvánítás

Mindenekelőtt a feleségemnek, Csuvár Erzsébetnek mondok köszönetet, aki mindig írásaim első olvasója és szerkesztője, korrektora. Most – akár a Fedőneve: „szocializmus” című könyvem esetében – is nehéz feladata volt: először megírásuk után olvasta az egyes fejezeteket, végül a kész könyvet újra átnézte és gondozta a szöveget.

Hálás vagyok két barátomnak – Dr. Czugler Péter ügyvéd, címzetes egyetemi tanár és Tótfalusi Éva tanár, műfordító –, illetve egykori kollégámnak, Markovics Ferenc fotóművésznek is azért, hogy elolvasták a könyvemet – véleményükkel, megjegyzéseikkel segítették a munkámat.

Nagyon sokat köszönhetek az Állambiztonsági Szolgálatok Levéltára lelkiismeretes referenseinek, Pőcz Erzsébetnek és Zádor Ildikónak, és a kutatóterem két munkatársának: Lipp Sándornénak és Pető-Stomp Tündének. Simon István levéltáros (Magyar Nemzeti Levéltár) és Szakolczai Attila levéltáros (Budapest Főváros Levéltár) is segítette a munkámat.

Köszönöm Hans Altendorf (Berlin), Angyal Ádám, Bólya István, Csathó Gábor, dr. Hargittai István, Heim György, Heim Pál, Kenedi János, Kéri Piroska, prof. dr. Helmut-Müller Enbergs (Berlin), Nyitrai Tamás, Perczel Anna, dr. Purebl György, Sós Sándor, dr. Süle Ferenc, Szirmay Tamás, Szőtsné Fritz Ágnes, Szőnyei Tamás, Varga László segítségét, információit, tanácsait.

Graffiti és röplap

A helyzet fokozódik

Állambiztonsági bohózat több részben

A nyolcvanas évek, különösen annak második fele úgy él a legtöbb kortárs emlékezetében, a kollektív legendáriumban, mint amikor már egyre puhábbá, egyre élhetőbbé vált a diktatúra. Az alábbiakban azonban egy olyan ügyet mutatok be – a Kádár–rendszer történetének legnagyobb szabású röplapterjesztéséről –, amely rácáfol erre a vélekedésre. Az egyre gigantikusabb méretűvé váló nyomozás során megismerhetjük az állambiztonsági szervek működését, és a lakosság egy része ellen folytatott titkos „háborúja” módszereit, eszközeit. Történetünk 1985-ben kezdődik. Egy évvel 1984 után.

I. A gépezet beindul

„Bomba” robban

Az időzítés tökéletes. 1985. október 15-én – a helsinki folyamat részeként – Budapesten megnyílik (és november 25-ig tart) az Európai Kulturális Fórum, az európai országok kulturális politikájáról folytatott tanácskozássorozat, 872 küldött részvételével. Az esemény megrendezése – mivel annak első ízben ad helyet egy szocialista ország – komoly diplomáciai, politika sikert jelent a Kádár-rendszer számára. Az örömbe azonban némi üröm is vegyül, mert a hazai ellenzék és a Nemzetközi Emberi Jogi Szövetség ellenfórumot szervez október 15–17. között. A hazai titkosszolgálatok ezért már hónapokkal korábban megkezdik a felkészülést, információszerzést, a beutazó küldöttek szándékainak kipuhatolását, de főleg a hazai ellenzék fokozott ellenőrzését, az ellenfórum elszigetelését, hatásának minimalizálását.355

Nem sokkal a Fórum megkezdése után – amikor nemzetközi figyelem irányul Magyarországra – a hatalom számára váratlan és ijesztő dolog történik.

Október 26-én kora este a Jászai Mari téren (az MSZMP székház közelében), a 2-es villamos végállomásánál, a homokosláda tetején röplapokat találnak. Reggelre kiderül, hogy éjszaka ismeretlen terjesztők a II., V., VI., és a XII. kerület több forgalmas pontján – így a Nagykörúton, az Egyetem téren, a Kecskeméti utcában, a Mechwart lépcsőn, az Izabella utcában, a Frankel Leó utcában, a Kékgolyó utcában – a járdán szétszórtak, de főleg telefonfülkékben a készülék tetejére helyeztek vagy telefonkönyvekbe rejtettek röplapokat. A lelkiismeretes és lelkes állampolgárok és a szolgálatot teljesítő rendőrök jóvoltából a hatóságnak 350 db bűnjelet sikerül begyűjtenie. A 10.5×15 centiméteres írógéplapokra guminyomdával, bélyegzőpárna felhasználásával a következő, nagybetűs szöveget nyomták: „ÚJ REND KELL ÚJ HATALOM KELL HA MEG AKARJUK ÁLLÍTANI TÁRSADALMUNK HANYATLÁSÁT! ELLENZÉK”

A röpcédulaírás, terjesztés a Kádár-rendszerben a főbenjáró bűnök közé tartozik: míg egy falfirkát azonnal el lehet távolítani, egy névtelen levélnek pedig a címzettjén kívül nincsen más olvasója, azt nem tudja ellenőrizni a hatalom, hogy a röplapok kikhez jutottak el. A totális ellenőrzés rendszerében repedés keletkezett, az ismeretlen számú és erejű elkövető üzenete alkalmas az ideológiai nyugalom megzavarására, ráadásul nem lehet tudni, hogy mikor és hol folytatja (folytatja-e) akcióit, vagy más felforgató tevékenységgel ad majd hírt magáról. A rend ellen lázadókat tehát mindenáron el kell fogni, és ártalmatlanná kell tenni.

RED és „Lila”

A terjesztések helyszíneihez közeli házakban, szórakozóhelyeken, üzletekben és azok környékén már október 30-án elkezdenek adatokat gyűjteni, tanúkat felkutatni. Rendőrök arról faggatnak házfelügyelőket, hogy laknak-e náluk egyetemisták, főiskolások és elmebetegek, illetve kutyatulajdonosok (előbbiek elkövetőként, utóbbi kategóriába tartozók pedig szemtanúként jöhetnek számításba.) A házfelügyelők kedvükre árulkodhatnak a szerintük a szocialista együttélés szabályait sértő és gyanúsan viselkedő lakókról.

A röplapterjesztők tetten érésére, „az ellenforradalom leverése 29. évfordulója”, a Nagy Októberi Szocialista Forradalom közelgő 68. évfordulója alkalmából, és mert az „Európai Kulturális Fórum tárgyalásai is folyamatban vannak”, november 3. és 7. között, a késő esti, éjszakai órákban nyolc főoperatív tiszt és tíz, saját gépkocsiját használó önkéntes rendőr részvételével figyelőszolgálatot szerveznek a korábbi röplapszórás helyszínei közelében és a főváros fontos pontjain.

November 6-án Zima Péter* alezredes, a III/III-3-A alosztály (Figyelő-dossziés személyekkel és politikai elítéltekkel szembeni elhárítás) vezetője, Gaál Dezső* alezredes, alosztályvezető, Papp Gábor és Fekete László százados aláírásával Intézkedési terv készül: Rendkívüli Esemény Dossziét (RED) nyitnak, és elrendelik a – nyilván a röplap betűinek színére utalva – „Lila” fedőnevű nyomozást.

Úgy ítélik meg, hogy „az elkövető nem a ’belső-ellenzék’ aktív csoportjához tartozik, de minden bizonnyal velük és programjukkal szimpatizáló, azt többnyire ismerő, hozzájuk periférikusan kapcsolódó személy lehet. […] A röpcédula tömör, kifejező szövegét figyelembe véve az elkövető radikális, anarchista beállítottságú, nagy valószínűséggel egyetemista vagy főiskolás, vagy felső évfolyamú középiskolás lehet.”

A titkosszolgák a röplapokat a számításba vehető elkövetők felkutatása, tippadás céljából eljuttatják a III/III többi osztályára. A 350 röplap közül kilencet csak az elkövető fogott meg, ezeket daktiloszkópiai vizsgálatra küldik. Ellenőrzik az 1984 tavaszán a Baross utcában és környékén guminyomdával röplapot készített kilenc személyt. Az 1985 szeptemberében a Majakovszkij utcában, novemberben pedig a József körúton talált gépírásos, illetve kézírásos röpcédulákat pedig daktiloszkópiai szempontból összehasonlítják a „Lila” ügy röplapjaival.

A történtekről tájékoztatják és fokozott éberségre hívják fel a BRFK központi és kerületi szerveit, személyi állományát, önkéntes segítőit, hivatalos és társadalmi kapcsolatait, a hálózati személyeket. A frekventált helyeket, forgalmasabb útvonalakat gyakrabban ellenőrzik.

Guminyomda – és környéke

A legelső feladatok között szerepel a nyomda és a festékanyag típusának, gyártmányának, a papíranyag minőségének, a beszerzés forrásának kiderítése. A titkosszolgák már 1985. november elején tudják, hogy a röplapok a Politoys Ipari Szövetkezet – kétfajta betűtípussal gyártott – gyerek-guminyomdáján készültek. A terméket 1978-ban kezdték gyártani, 93 forintba kerül, az országban bárhol kapható. Eddig körülbelül 80 ezer darabot adtak el belőle. Vagyis a lehetséges elkövetők köre igen tág. Ennek ellenére az állambiztonsági szerv ellenőrzi a Politoys dolgozóit.

A szövetkezet elég sok embert foglalkoztat, mert budapesti mintaboltján és telephelyén kívül Galgahévízen, Pusztavacson és Ecseren is van telephelye. A szövetkezet műszaki osztályvezetője úgy véli, hogy náluk „ellenséges politikai beállítottságú személy nincs.” Meglepődne, ha ismerné a belügy központi adatbázisát. Eszerint a szövetkezet 14 dolgozóját tartják nyilván az „Antidemokratikus elemek” között. Egy személy a Horthy hadseregben szolgált tiszthelyettesként, egy másik illegális ifjúsági szervezkedésben vett részt, lakásán többször tartottak összejöveteleket. Három személyt tiltott határátlépési kísérletért elítéltek, egy valaki pedig 1985 elején az NSZK-ba disszidált. Heten 1987 végéig nem kaphatnak nyugati magánutazásra útlevelet, egy személy pedig teljesen ki van zárva a külföldi utazásból.

A hálózati nyilvántartásban 11 fő szerepel. Közülük hármat hírszerző lehetőségei megszűnése miatt korábban kizártak a hálózatból. (Egyiküket „hazafias alapon, preventív védelem, játszmás ügyek kezdeményezése céljából” szervezték be, mert hadiipari területen dolgozott.) Három személyt katonai szolgálatuk alatt hazafias felderítő, ill. preventív céllal szerveztek be, de leszerelésük után megtagadták az együttműködést az ÁB szerveivel. Akár az a férfi, akit „ügyfeldolgozás közben történt látókörbe kerülése miatt, kompromittáló adatok alapján” szerveztek be.

Két személy beszervezése – az ellenállásuk miatt – meghiúsult. Egyiküknek „Aktív kapcsolatai vannak a belső ellenzék soraiban. Anyagából és az általunk feldolgozott anyagokból kitűnik, hogy zavaros, kialakulatlan világnézettel rendelkezik, társadalompolitikája túlzott.” Beszervezési dossziéját további tanulmányozás céljából kikérik az irattárból, feltételezhetően azért, hogy megzsarolják és beszervezzék.

A röplappapír beszerzési forrásának felkutatására is rengeteg időt és energiát fordít az állambiztonság. 1986 júliusában azonosítják a röplapokhoz használt papírt (90 gr-os, granulált, állítólag Ausztriából származik), azt három külkereskedelmi vállalat hozhatja be. Hamarosan kiderül, hogy ez nem felel meg a tényeknek. A tisztek megvizsgálják a budapesti nyomdákat, nyomdaipari vállalatokat és telephelyeiket, és a nagy vidéki nyomdákat is, de egyikük sem raktározza vagy használja az inkriminált anyagot. Egy operatív tiszt – nyomdai szakértők véleményét összegző jelentésében – pedig megállapítja, hogy a papír típusát nem lehet megállapítani, csak annyi biztos, hogy az külföldi eredetű. (1987 nyarára aztán kiderül, hogy a keresett papírt – kétféle mintázattal és minőségben – a Szolnoki Papírgyárban készítik, és az országban bárhol lehet kapni.)

Az „újságárus”

1985. november 6-án a zalaegerszegi kapitányságon dolgozó Döme Zsolt főtörzsőrmester jelenti a főnökeinek, hogy néhány nappal korábban szolgálat közben „egy magát meg nem nevező személy” fontos információt közölt vele. Amikor egy vagy másfél hete Budapesten járt, a Rákóczi úton vagy utcában egy kb. 20-22 éves újságárustól vett egy Esti Hírlapot, amelyet csak jóval később nyitott ki, és akkor vette észre, hogy egy röplap van benne. A főtörzs mellékeli is a bűnjelet.

A jelentés valahol kallódhatott a belügyi apparátusban, mert intézkedésre – kikövetkeztethetően – csak valamikor 1986 márciusában kerül sor. Ekkor adhat utasítást valamelyik – az üggyel foglalkozó – illetékes „a személyleírásnak megfelelő korú” újságos felkutatására. A Postaigazgatóság összeírja azoknak a személyeknek az adatait, akik Budapest valamelyik Rákóczi utcájában és útján az adott időben Esti Hírlapot árultak. Két személy neve merül fel, mindketten büntetlen előéletűek, pártonkívüliek. Április elején megérkezik a jellemzésük a 70-es Postahivatal Hírlaposztályának vezetőjétől. Holló Aladár hadnagy július eleji jelentésében úgy értékeli, hogy az egyik személy kizárható a lehetséges elkövetők közül, Csathó Gáborra azonban ráillik a zalaegerszegi bejelentő személyleírása.

Megkezdik ellenőrzését. A BM. Állambiztonsági és Bűnügyi nyilvántartásában nem szerepel. A Fővárosi Tanács XIII. Róbert Károly körúti Nevelőotthonában dolgozik gyerekfelügyelőként. Vidéki lévén az intézetben lakik. Nyári szabadsága után augusztus 25-én áll újra munkába. Ezért szobáját addig át akarják kutatni. Az intézet igazgatója, H. elvtárs – „aki korábban is sokat segített a rendőri szerveknek” – tájékoztatása szerint Csathónak a főépület földszintjén, egy kb. hat négyzetméteres szobája van, amelynek egyetlen bútorzata egy ágy és egy szekrény. Ebben az épületrészben, két külön szobában még két nevelő lakik, az egyikük még szabadságon lesz, a másikuk „kivonásáról az igazgató elvtárs tud gondoskodni.” Ő azt is tisztázni fogja „az akció időpontjáig […], hogy Csathó az épület másik részében levő ún. közös nevelő szobában […] rendelkezik-e szekrénnyel, illetve íróasztallal.” Ha igen, ennek az átkutatásához is segítséget nyújt.

Somlai Ferenc* százados, mb. alosztályvezető, és Agócs István* ezredes, osztályvezető augusztus 14-i jelentésükben nemcsak a biztosítást kérik a szobakutatáshoz a társosztálytól (BRFK II/I-5), de Csathó „szoros hálózati ellenőrzését […] a magánélete, politikai gondolkodása, kapcsolatai felderítése céljából”, és a nevelőotthonban foglalkoztatott hálózati személyek bekapcsolását és az információszerzésbe.

A „bekapcsolás” meg is történik. Augusztus 15-én Balogh Anikó százados találkozik a nevelőintézet „Aton”356 fedőnevű rezidensével (ügynökével), aki kiderítette, hogy Csathónak nincs szekrénye, íróasztala a nevelői szobában. A lakószobájába azonban nem tudott bejutni, és így az ajtó – illetve a szobában esetleg található szekrény – zárjának típusát nem tudja megmondani.

Augusztus 28-án Szabó Mihály őrnagy, Füredi József alhadnagy és egy zártechnikus végrehajtja a „behatolást”. A „tűzoltósági ellenőrzés fedéssel” végrehajtott akció célja röpcédulák, papíranyag, guminyomda, noteszek írásos feljegyzések felkutatása, szagnyom rögzítése. A jelentés szerint „[…] az akció során bizonyító dokumentumokat beszerezni nem volt lehetséges”, ezért a javaslat szerint a kutatást később meg kell ismételni.357

Balogh Anikó százados egy rendkívüli találkozón arra utasítja a másik rezidenst, „Robi”-t,358 hogy informálódjon a KISZ-titkárnál Csathó jelleméről, aktivitásáról, világlátásáról, magánéletéről. Következő találkozójukon „Robi” közli, hogy Csathó megnősült, és a felesége vele együtt lakhat a kis szolgálati szobában. Néhány nappal később „Aton” arról tájékoztatja tartótisztjét, hogy a házaspár – egy kolléganő jóvoltából – egy nagyobbra cserélte a szobáját.

Közben Füredi alhadnagy és Holló hadnagy sem tétlenkedik. Beszerzik a Dunaújvárosban élő Csathóék, a szülők és a három gyerek adatait, és az egyik emeleti szomszédtól informálódnak róluk. Az egyik szomszédnőnek az az egyetlen kifogása, hogy amikor Csathó Gábor hazajön, akkor „hangosmagnózik” [sic!].

A tisztek pontos leírást adnak a ház környékéről, megközelíthetőségéről, bejárati ajtóiról, és arról, hogy Csathóék lakása melyik lépcsőházban, melyik emeleten található, hova néznek a lakás ablakai, és azt is közlik, hogy a bejárati ajtón Elzett hengerzár van. „A szemközti házakból nincs rálátás a lakásra.” A tisztek mellékelnek egy rajzot is a lakás pontos alaprajzával. „A lakóhelyi ellenőrzéssel egy esetleges titkos kutatás lehetőségét mértük fel.” Megjelölik azt is, hogy az akció bázisaként a szomszédos Gábor Áron utcában melyik lakás szolgálhat.

A tisztek a Csathóékkal egy emeleten lakó hét fő adatait is ellenőrzik a központi adatbázisban: ebben csak egyikük szerepel – „hazatérés megtagadása miatt.”

Eltelik egy év, amire az illetékesek rájönnek, hogy Csathó meggyanúsításakor elemi logikai hibát követtek el. Somlai Ferenc százados és Holló Aladár hadnagy az 1987. február 23-i Intézkedési tervben többek között ezt írják: „Elképzelhető, hogy […] Csathó a röpcédulákról mit sem tudva árulta az újságokat, hiszen a röpcédulákat az újságelosztóban tudomása nélkül is elhelyezhette az elkövető. Korábbi negatív tapasztalatunk ezen VIII. Kisfaludy utcai újságelosztó vonatkozásában, hogy ide többé-kevésbé rendszeresen és alkalmanként kétes egzisztenciájú és kifogásolható politikai nézetű személyek jelentkeznek alkalmi újságárusnak. […] az ügyet újból értékelve szükségesnek tartjuk az összes korábbi munkavállaló személyének megállapítását, elsődleges ellenőrzését, ujjlenyomataik beszerzését. (Előzetes becslés szerint mintegy 30–50 alkalmi munkavállalóra fog kiterjedni.)” A feladat elvégzése érdekében igénybe veszik a postán dolgozó hivatalos és társadalmi kapcsolataikat.

Néhány hónappal később a VIII. Kisstáció utcai hírlapelosztónál is ellenőrzik az alkalmi munkavállalókat és a postai dolgozókat, és konspiráltan beszerzik ujjlenyomataikat. 11 főt priorálnak, közülük egy személy – „Székely Éva” fedőnevű359 – titkos megbízott, akit azonban most nem tudnak foglalkoztatni, mert terhes. Tervbe veszik, hogy megszerzik azoknak a fiatal férfiaknak az adatait is, akik 1985. október 27–28-án Budapesten akárhol – engedéllyel vagy anélkül – Esti Hírlapot árultak.

Csathót ugyan végül „az ujjlenyomata, továbbá a pozitív tartalmú családi miliője alapján” kizárják az elkövetők köréből, a Cég azonban szükségesnek véli személyének és „valós politikai gondolkodásának” mélyebb megismerését. Ezért elrendelik levelei ellenőrzését, a hálózati személyek segítségével munkahelyi megfigyelését és felesége ujjlenyomatának megszerzését.

Az elkövetkező bő egy hónapban „Robi” háromszor is jelent a Csathó házaspárról. Beszámol az asszony külsejéről, hajviseletéről, ruházatáról, arról, hogy melyiküket hova, melyik főiskolára vették fel, és megadja Csathó havi fizetésének, felesége ösztöndíjának összegét. „Rendszeresen az Országos Műszaki Könyvtárba járnak, szórakozni nem járnak.” „Robi” panaszkodik, hogy Csathóék még nem hívták meg. Szerinte azért, mert nem volt rá idejük.

Két mellékszál

1985. november 24-én késő este a Keleti pályaudvarról Békéscsabára induló vonathoz, 6. szerelvényként hozzácsatolnak egy sérült, javításra váró első osztályú kocsit, lezárt ajtókkal, elsötétítve. November 26-án, 0.20-kor Békéscsabán a meghibásodott kocsit átállítják az átrakó vágányra, Kocsis Endre a kocsivizsgálók csoportvezetője az utastérben az egyik ülés felett graffitit fedez fel: „SZOVJET REZSIM ALATT ÚJ REND ÚJ HATALOM KELL, HA MEG AKARJUK ÁLLÍTANI ORSZÁGUNK HANYATLÁSÁT: HUNGARISTA MOZGALOM. KITARTÁS.”

Egy óra múlva titkosszolgák és két vasúti tiszt már helyszíni szemlét is tartanak, a bűnügyi technikus rögzíti az ujjlenyomatokat, a feliratot lefényképezik, majd később eltávolítják.

1986. január 10-én, a „belső ellenséges ellenzék számításba vehető periférikus kapcsolatai” közül kilenc személy kézírását – egy részüket az állambiztonság „bűnügyi nyomozás alatt tartja” – összehasonlítják a vasúti firkálóéval. A szakvélemény alapján kizárják őket a lehetséges elkövetők köréből.

A nyomozás vezetői megállapítják, hogy a firkáló csak a Keleti pályaudvari MÁV dolgozók közül kerülhetett ki, csak az juthatott be a lezárt vagonba. Utasítják az objektumtartó tisztet, hogy szerezze meg az adott időpontban a Keletiben dolgozott munkatársak adatait, kézírását. 266 főről van szó. Az írásszakértő szűrőjén csak két vasutas akad fenn – mindketten büntetett előéletűek –, de róluk is kiderül, hogy ebben az ügyben nem gyanúsíthatók. Végül nem sikerül bizonyítani, hogy a vasúti firkálás és a röplapozás között összefüggés lenne.

December 30-án újabb „incidens” történik: a Szikra mozi hátsó kijáratánál 45 darab, guminyomdával készített, kék tintával nyomott 10x7 cm-es cédulát találnak: „B[…] Tündének Budára Megkereslek Olga.”

A Cég felkutatja, azonosítja a huszonéves címzettet, az ő és családja, valamint a lakásba bejelentett többi személy adatait ellenőrzik a belügyi nyilvántartásban, de abban egyikük sem szerepel. B. Tündét lekádereztetik a szomszédokkal. Nincs munkahelye, ugyanakkor „kiterjedt vendéglátóipari kapcsolatokkal rendelkezik. […] Többnyire különböző belvárosi szórakozóhelyeket, vendéglátóipari egységeket látogat.” Az írásszakértő megállapítja, hogy a röpcédulák nem kapcsolódnak az ügyhöz.

II. Szövegváltozatok és a szerző(k)

(Fel)forgatókönyv – 1986

A röplapterjesztés 1986. március 15-én folytatódik, és az év során még nyolcszor megismétlődik. Mindig a hétvégi napokon, a késő esti, éjszakai, hajnali órákban, általában 10–15 helyszínen. A 20–40 darabos adagokat főleg telefonfülkékben a készülék tetejére, vagy a telefonkönyvbe helyezik. Gyakran a járdán szórják szét, néha pedig egy-egy darabot különleges helyekre (pl.: kerítésre, gépkocsi ablaktörlője alá, vagy például a Lukács uszoda ivócsarnokban egy asztali üveglap alá) teszik. A „bűnjelekből” a járókelők és a rendőrök 1550 db röplapot szolgáltatnak, illetve gyűjtenek be.

A röplapokon – nyilván, mert hiányoznak a gyereknyomda betűkészletből – nincs se vessző, se pont, így a mindig nagybetűs szövegek középpontozás nélküliek. Az íráskép rendezetlen, gyakran akadnak olyan sorok, ahol csak egy-két szó van, esetleg a sor közepén, vagy végén. (A szöveget az eredeti helyesírással közlöm. )

A terjesztések során minden alkalommal megjelenik a régebbiek mellett egy új röplap-változat is. Rajtuk – a 3. számú röplaptól kezdve – számozás is látható.

Március 15-én (és néhány helyszínen még március 16-án) bukkan fel a 2. számú röplap:

„AZ ÁLLAM NEM HAL EL SOHA IGY KOMMUNIZMUS SE LESSZ SOHA A SZOCIALIZMUS AZ ÁLLAMKAPITALIZMUS LEGDIKTATÓRIKUSABB FORMÁJA AHOL A PROFITOT A PÁRT ÉS A TÚLMÉRETEZETT BÜROKRÁCIA FÖLÖZI LE TÖBBPÁRTRENDSZERŰ MUNKÁSDEMOKRÁCIA KELL NEKÜNK ELLENZÉK.”

A hátoldalon ez olvasható: „A PÁRT A BÜROKRÁCIA ERKÖLCSILEG NULLÁNAK TEKINTHETŐ ÍGY A PÁRTON KÍVÜLI MUNKÁSSÁGNAK KÖTELESSÉGE HOGY ÁTVEGYE A DOLGOK IRÁNYÍTÁSÁT”

Április 26-án (és egy-egy helyszínen 27-én és 28-án) olvasható először a 3. számú röplap:

„FELHÍVÁS MINDEN BECSÜLETES GONDOLKODÁSÚ MUNKÁSHOZ AKI TENNI AKAR VALAMIT A JÖVŐÉRT EGYETLEN LEHETŐSÉG VAN ELLENZÉKI FRONT ALAKÍTÁSA A DIKTATÚRA ELLEN ILLEGÁLISAN CSOPORTOKBA SZERVEZŐDNI TERJESZTENI AZ ELLENZÉKI ESZMÉKET CÉLOKAT LELEPLEZNI A KOLLABORÁNS RÉTEGEK ALJASSÁGAIT MEGMUTATNI ERŐNKET ELLENZÉK 3”

Július 18-án csak a régebbi szövegváltozatú röplapokat terjesztik.

Szeptember 14-én (és egy helyszínen 15-én) viszont két új röplap is megjelenik: a 4. és 5. számú:

„EURÓPA HANYATLIK A MARXIZMUS IS EURÓPAI A MODERN EMBERTÍPUSOK IS AZOK ÉS SENKIK ÍGY IS EL KELL FORDULNUNK EURÓPÁTÓL ÉS A MARXIZMUSTÓL ÚJ ESZME KELL A MARXIZMUS BÜROKRÁCIA ESZMÉJE NEM A MUNKÁSOKÉ A MARXISTÁK ÉS A FEMINISTÁK ZÜLLESZTETTÉK LE A TÁRSADALMAKAT ÉS CSALÁDOKAT BŰNHŐDNI FOGNAK MINDENÉRT ELLENZÉK 4”

„DEMOKRÁCIÁT NE KOMMUNIZMUST NACIONALISTÁK IS VAGYUNK MERT NEM TŰRHETJÜK HOGY ELNYOMJANAK KIZSÁKMÁNYOLJANAK IDEGEN HATAMAK POITIKAI ELVÜNK A RADIKÁL DEMOKRATIZMUS VILÁGNÉZETÜNK A METADIALEKTIZMUS FORRADALMÁR LEGYÉL MUNKÁS NE ALKOHOLISTA VAGY MINDENKI BALEK ELLENZÉK 5”

A 6. és 7. számút november 1-jén „forgalmazzák” először, és a szerző(k), terjesztők a 7.-en tüntetik fel először a nyilván nem létező „szervezetük” (rdp = Radikális Demokratikus Párt) nevét.

„A HATALOM A PÁRT A BÜROKRÁCIA VÉGÜLIS HAZAÁRULÓK EMELLETT TÖNKRETTÉK AZ OSZÁGOT DE FELNŐTT AZ ELLENZÉK ÚJ NEMZEDÉKE AKIK UJRAKEZDIK A HARCOT ELÁRULTAK MAGALÁZTAK MÉGIS TUDJUK A KÖTELESSÉGESÜNKET ÉS HA VESZTÜNK MAJD SIKERÜL MÁSNAK A PÁRT ÉS A BÜRO ELLENÜNK VAN SZERVEZKEDNÜNK KELL RDE 6”

„MEGALAKULT AZ ILLEGÁLIS RADIKÁLIS DEMOKRATA PÁRT A MUNKÁSMOZGALOM MÁSODIK ESZMEI IRÁNYZATÁNAK TEKINTJÜK MAGUNKAT A MARXIZMUS MELLETT PROGRAMUNK HARC A MUNKÁSDEMOKRÁCIÁÉRT HARC A FÜGGETLENSÉGÉRT HARC AZ URALMON LEVŐ BETEGES ERKÖLCS ÉS KULTÚRA ELLEN rdp 7”

Értelmezések

A Cég három ügynökétől – közülük kettő pszichológus – azt kéri, hogy a röplapok szövege alapján próbálják meghatározni az elkövető nemét, hozzávetőleges korát, és jellemző tulajdonságait.

1986. november 26-án a közel 25 éven át jelentő „Vitéz”360 elemzi a röplapot és lehetséges szerzőjét. A röpcédulák szövege szerinte kimeríti „A társadalompolitikai rendszer elleni nyílt támadás, a szocialista államrend megdöntésére irányuló lázítás és szervezkedésben való részvételt”, amely egy „súlyosan terhelt elmeállapotban élő személy bűnös cselekményének tekinthető.”

A lehetséges elkövető érett férfikorban van. Tulajdonságai: kiváló szellemi teljesítmény, éleseszűség, szellemi éberség, éles figyelem, „túl szorgalmas, lelkiismeretes a munkába (sic!)”. Jellemzői még: hideg arisztokratizmus, valóság-idegenség, egoizmus, uralkodni vágyás, merev emberi kapcsolatok, túlingerelhetőség, túl gyors reakciók, az érzelmek elrejtése, kiszámíthatatlan magatartás, fojtott hanghordozás, fürge viselkedés, fiatalos külső.

A röplapíró indítékait a pszichológus így összegzi: „A szellem szabadsága és az erkölcs a hatalom mámorában sugallt indítékokat a cselekvésre, de a tudat fölényes biztonsága lassan elveszik és a tudatalatti támadása mind szélsőségesebb irányba ragadják, ragadtatják el őt.”

„Vitéz” személyleírást is mellékel szakvéleményéhez. Az illető „Nem pocakos, alacsony, […] széles vállú, atlétikus típus. […] Mellkas keskeny, hosszú és elég lapos. A testsúly ennek megfelelően kicsiny. Az arc szemből rövid, tojásforma, oldalról nézve szögletes profilt mutat. Az orr kissé hosszú, fejlett (de nem vastag és széles). Az áll rövid, fejletlen, a bajusz két oldalon nem dús, kb. szájszélességű. A homlok: lapos, kis hátracsapott. Szemek színe rendszerint sötétbarna, szúrós nézéssel, vékony arcbőrrel. […] Lábfejméret közepes (40-42), a fej tetején ritkás haj, ami az oldal és hátsó rész felé sűrűsödik, pajesz a fül közepe alatt egy kicsivel végződik.”

„Vitéz” egyébként úgy írja alá öt oldalas, géppel írt jelentését, hogy a fedőneve mellé odabiggyeszti az „s.k.” (saját kezűleg) rövidítést. Lehet, hogy ennyire azonosul a másik, a titkos énjével, az új personájával, de az is lehet, hogy a gesztus ösztönös védekezés a személyiség megkettőződése ellen, groteszk kísérlet az elveszett identitás, a személyiség egységének, épségének visszaszerzésére. (Bár nagyon is elképzelhető, hogy – az ügynökök többségével szemben – „Vitéz”-nek nincsenek ilyen jellegű problémái, lelki bajai.)

„Vitéz” személyleírása alapján egyébként 1987 februárjában fantomképet készítenek több variációban a feltételezett röplap-íróról.

1987. április közepén „Kovács Jenő”361 értékeli, elemzi a röplapokat. (Ő az 1–7. számú röplapokat ismerheti.) Kitér a papír elszabdalására is, amely „igen durva megoldásra utal, ugyanis vagy ollóval, vagy fotóvágóval igyekezett nagyobb mennyiséget elvágni. […] Valószínű nem lehetett mérnök vagy esztergályos, de talán nyomdász sem, mert ilyen munka nem kerülhet ki a kezük közül. Persze trehányok itt is előfordulhatnak.”

„Kovács Jenő” megállapítja, hogy „az ilyen jellegű szövegek […] írásában és szerkesztésében igen járatlan személy készítette a szöveget. Nem valószínű, hogy valamilyen komoly ellenzék az, amely így szerkeszti mondatait, röplapjait. […] Valószínű, hogy a szerző vagy szerzők valamilyen meg nem alkuvó demokráciát kíván, vagyis egy szélsőséges balos felfogású népuralmat, ami minden esetben a Robespierre-i anarchiához, vagy esetleg a kulturális forradalom kínai változatához vezethet. […] Végső soron a szövegek egyszerű, értelmetlen zagyvaságok. Mozgósító erejük gondolkodó emberek között nem lehet.”

A szöveg készítője fiatalember, aki – a mondatok szerkezete, a szöveg helyesírási hibái alapján – legfeljebb középiskolát végezhetett. „Ultrabalos szövegek alapján elképzelhető, hogy a fogalmazásban részt vett Magyarországon tanuló ázsiai vagy esetleg arab diák, akinek a szemét nem bánthatták a hibák.”

„Kovács Jenő” hangsúlyozza: „Egészen biztos, hogy a szerzők valami okból nagyon megbántottak. Lehetséges, hogy már börtönben is ültek, nem feltétlenül politikai okból.”

„Vitéz” és „Kovács Jenő” elemzésén kívül – ezt Somlai százados egyik jelentéséből tudjuk – egy „Fogarasi”362 fedőnevű ügynök is írt elemzést. Ez lehet az a „bizalmas úton szerzett” információ, amelyet 1986. november 26-án Agócs ezredes megküld a főkapitány állambiztonsági helyettesének „Tájékoztatásul, további felhasználásra.”

„Milyen ember a röpiratok szerzője? Feltéve, hogy mindegyiket (a 4. röpiratot is) ő szerezte, olyan, aki sok mindent összeolvasott, marxista képzést is kapott (szocializmus, mint az államkapitalizmus legdiktatórikusabb formája kitétel, pl. a következő dimitrovi meghatározás parafrázisa: a fasizmus a finánctőke a legsovinisztább stb.) Ugyanakkor tájékozódási pontjait tekintve a magyar 56, a lengyel Szolidaritás állnak hozzá eszmeileg közel (több pártrendszerű munkásdemokrácia, az alkoholista munkás elítélendő.) Nem kívánja a nyugati minta másolását (Európa hanyatlik). A röpirat szerzője nem zsidó származású ember (nacionalisták is vagyunk), viszont Bibó363 hatása is tükröződik ebben a megfogalmazásban, és nem Illyés Gyuláé […] De tovább megyek: ebből, hogy ’nacionalisták vagyunk’ némi vitát érzek kiolvasni a munkás és radikális ellenzékkel. Nem lepődnék meg, ha a szerző Szilágyi Saci,364 vagy hozzá hasonló ember lenne.” (Az utolsó mondat ceruzával alá van húzva és mellé egy kérdőjelet biggyesztett valamilyen főnök.)

„A röpiratok szerzőjének nyilvánvaló célja: kirántania az ellenzéket impotenciájából, a munkásokhoz fordulni. Ha itt sikerül valamit elérni, a röpiratszerző nagy ember lehet. Külön érdekesség a feministák elleni küzdelem. Ezt burkolt antiszemitizmusként érzem, a ’családvédelem’ mögött pedig népies (Fekete Gyula)365 nemzetféltést érzek. Végül a szerző nem egy igazi filozófus […] Az illető nem adja tanújelét annak, hogy vallásos lenne, ateista éppúgy lehet, mint hívő. A megfogalmazás fiatalos, de, lehet, hogy az illető már 40 éves is van.”

Egy kriminálpszichológus 1987. júliusi jelentése szerint a röpcédula írója 40–50 közötti, középfokú végzettségű és közepes műveltségű férfi. „Magányos, zárkózott típus, feltehető, hogy büntetett előéletű.”

Augusztus 11-én Vágó Jánosné főhadnagy, igazságügyi nyelvész szakértő azt állapítja meg, hogy „az újonnan keletkezett röpcédulák tartalma […] éppen olyan zavaros, kusza gondolkodásról tanúskodik, mint a korábbiak. A röpcédulákban fellelhető idegen szavak használata, a szöveg tartalma, a ’filozofálgató’ eszmefuttatás, a ’naiv’ érvelés nevetséges ’bizonyíték’ sorozata sajátos öntudatot, magabiztosságot sugároz. Összességében tehát egy kimondottan félművelt (esetleg szellemi képességének teljesen birtokában nem lévő?) ember képe rajzolódik ki előttünk, ki az innen- onnan összeszedett nézeteit, ismereteit meglehetősen zavaros fogalomalkotásba ötvözi.”

Megjegyzések

Érdekes, hogy a röplapszerző személyiségével, életkorával, műveltségével, elmeállapotával kapcsolatban egymásnak mennyire ellentmondó vélemények, állítások fogalmazódnak meg. Ennél még érdekesebb az a módszertani, koncepcionális probléma, hogy az operatív tiszteknek, a főnökeiknek, és – „Fogarasit” kivéve – a szakértőknek az a prekoncepciója, hogy a röplapokat egyetlen ember fogalmazta. Erre pedig semmilyen bizonyíték nincs. A szövegek eklektikus tartalma, az egy adott röplap (vagy egyes röplapok) gondolatai közti gyakori kohézió hiánya is utalhat több szerzőre.

Meglepő, hogy az üggyel valamilyen formában foglalkozók mindig minden gondolatot, kijelentést komolyan vesznek, azokból messzemenő következtetéseket vonnak le. Fel sem merül bennük annak a lehetősége, hogy az elkövetők egy-egy zavarba ejtő, vagy zavarosnak tűnő gondolatot, és a helyesírási hibákat is szándékosan, a belügyi szervek megtévesztése miatt írták le, azért, hogy ne lehessen pontos pszichológiai profiljukat megrajzolni.

Érdemes megvizsgálni – amit a nyomozás során senki nem tett meg –, hogy van-e valamilyen szimbolikus üzenete a röplapterjesztések időpontjának. Elképzelhető, hogy a röplapozók nagyon is tudatosan választották meg a terjesztések időpontjait. Tehát, hogy azok vagy valamilyen korábbi fontos, magyar, esetleg külföldi történelmi esemény évfordulójára estek, vagy az időpont előtti néhány napban itthon valamilyen fontos belpolitikai esemény történt.

Március 15. jelentése egyértelmű. 1986-ban e napon egyébként egy mintegy háromezer fős tömeg illegális megemlékezést tartott a Március 15-e téri Petőfi-szobornál.

A következő időpont: április 26. (majd 27, 28.) Április 26-án felrobbant a csernobili atomerőmű egyik reaktora, amelyről a Szabad Európa adott hírt, a magyar hírközlő szervek csak nagyon nagy késéssel.

A július 18-i újabb röplapterjesztés előtti időszak fontos bel- és kultúrpolitikai eseménye, hogy július 3-án Nagy Gáspár egy verse miatt fél évre betiltották a talán legjelentősebb vidéki folyóirat, a Tiszatáj megjelenését.

Szeptember 14.: 1957-ben ezen a napon ítélte el a Biztonsági Tanács a Szovjetunió 1956-os magyarországi beavatkozását.

November 1.: 1956-ban Nagy Imre magyar miniszterelnök kormánya ezen a napon nyilvánította ki Magyarország semlegességét, és kilépési szándékát a Varsói Szerződésből.

III. Teljes gőzzel

Éjjeli őrjárat

1986. május 6-án a „folyamatos röplapozás, csoportos terjesztés” miatt a nyomozás vezetői „a megnövekedett feladatokra” tekintettel az operatív feldolgozó munka irányítására feldolgozó csoportot hoznak létre.

Augusztus elején elkezdődnek az este 20–21 órától éjjel kettőig, vagy néha két váltásban, hosszabb ideig tartó őrjáratok. 2–5 operatív tiszt és a 10–15 önkéntes rendőr (CB rádióval felszerelt saját gépkocsiján) a röplapterjesztés korábbi helyszínei közelében vagy konspirált irodákban (például a körúti Bánki Donát Főiskola MSZMP irodája) rejtőzik, illetve az egyes pontok között ingázik. Ezután havonta általában minimum 4–10 alkalommal kerül sor a „figyelő portyaszolgálatokra.” (Az önkéntesek benzin-hozzájárulásként 200 forintot, kávéra, üdítőre pedig 25 forintot kapnak.)

Fokozottan figyelik a „telefonfülkék forgalmát figyelemmel kísérő személyeket” és a fülkéket „csomagokkal felkereső, onnan gyorsan, idegesen távozó személyeket”. Ellenőrzik a terjesztés időpontjához közeli órákban induló vagy érkező HÉV-szerelvényeket, távolsági autóbuszokat, és a terjesztés két végpontjához közeli Nyugati, illetve Déli pályaudvarról induló, oda érkező vonatokat. Összegyűjtik a terjesztések időpontjához „kapcsolható illetve összefüggésbe hozható” kulturális eseményeket is.

A tisztek szerint a terjesztés helyszínei főleg a 12-es autóbusz útvonalába esnek. Az ettől távolabbi három (X., XI., és XVI. kerületi) helyszínen a korábbi években röplapterjesztéses ügyekben felmerült személyek adatait most újra megállapítják, ellenőrzik, és tőlük konspiratív módon ujjlenyomatot szereznek be.

Felveszik a kapcsolatot a Fővárosi Tanács Egészségügyi Osztályával, és rajta keresztül a huszonkét kerületben található Idegbeteg-gondozó Intézet vezetőivel, hogy küldjék meg az intézményeikben nyilvántartott „íráskényszer alatt levő és telefonhoz kötődő, vagy vonzódó elme-, és idegbeteg személyek” adatait.

Szűrő-elemző munkát végeznek a nevelőintézeti fiatalok körében, hogy közülük kik voltak a röplapozás idején kimaradáson vagy szökésben. A tettes felderítése, a „felmerülő frekventált helyszínek ellenőrzése” céljából elrendelik a rejtett fotó, optika, televíziós berendezés beszerelését egyes gyakori terjesztési helyszínek megfigyelésére.

1986 augusztusától 1987 áprilisáig 75 éjszaka 212 operatív tiszt és 488 önkéntes rendőr járőrözik. 1987. márciusban és áprilisban már 15-15 éjszaka inspekcióznak. Május 15-től növelik az operatív erők és önkéntes rendőri állomány létszámát.

A „legfertőzöttebb” területen, a Lenin körúton bevezetik az operatív figyelést. A péntek, szombat, vasárnap este sötétedéstől éjjel 12-ig tartó akciókban 19-en vesznek részt. A 12 operatív tiszt közül négy tiszt videón rögzíti két helyszínen, a Lenin krt. 106 és a József Körút 45 előtti telefonfülke környékén zajló történéseket, a járókelők mozgását. Öt önkéntes rendőr CB-rádióval felszerelt gépkocsijával négy különböző „felállási helyen” vár készenlétben, feladatuk: a rejtett külső védő, illetve jelző szolgálat, illetve az operatív tisztek segítése. Három tiszt otthoni készenléti szolgálatot teljesít. A csapatot egy bűnügyi technikus és nyomozókutya egészíti ki.

Görkorcsolyások

1987. március 28-án kilenc helyszínen folytatódik a röplapterjesztés. Ezen az éjszakán jelenik meg a 8. számú röplap:

„FEJLŐDÉSÜNK LEGFŐBB GÁTJA A KOLLABORÁNS BÜRO DE A SZAKSZERVEZETI VEZETÉS IS ELÁRULTA A MUNKÁSSÁGOT EZÉRT ÚJJÁ KELL SZERVEZNI MOZGALMUNKAT ALKOTÓ ERŐNK CSAK A MUNKÁSDEMOKRÁCIÁBAN BONTAKOZHAT KI A REZSIM REFORMJAI SEMMIK EZ A KORRUPT RENDSZER A JÖVŐNKET IS ELADTA rdp 8”

Éjjel 00.05 perckor M. I., 21 éves, kutyakiképző, önkéntes rendőr bejelentést tesz a Rendőrség központi ügyeletén, hogy amikor este 10 körül a barátjával a Corvin moziból a Blaha Lujza tér felé sétált, a József körút 14. előtti telefonfülke mellett elsuhant két 18 év körüli görkorcsolyás fiatalember. Később a lányt személyesen is kikérdezik, és akkor elmondja, hogy a telefonfülkénél feltűnt három elhanyagolt külsejű fiatalember is, az egyikük egy pillanatra bement a telefonfülkébe, miközben a másik kettő leintett egy arra haladó taxit. Végül mindhárman beszálltak a kocsiba, és elindultak a Blaha Lujza tér felé. „Röviddel ezután látta, hogy egy URH gépkocsi a taxit leszorította az úttestről, a három fiatalembert elvitték.”

Mivel M. I. „megérzése szerint” a két görkorcsolyás fiú számításba vehető „az elkövetésben, ezért az általa adott részletes személyleírás alapján nevezett segítségével mindkét fiatal férfiról mozaikképet” készítenek. Néhány tiszt és a bejelentő – „személyes felismerés céljából” – ezután eljár a Roller Skate Görkori Klub Petőfi Csarnokban tartott rendezvényeire. „Figyelést végeznek” a Deák téren is.

Majdnem

Június 19-én a főváros tizenegy pontján (egy-egy helyszínen még 20-án, 22-én és 23-án is) terjesztenek röplapot, köztük először a 9. számút: „A KORRUPCIÓT ÉS A BÜROKRÁCIÁT CSAK EGY TÖBB PÁRTALAPÚ DEMOKRÁCIA SZORÍTHATJA VISSZA AZ EURÓSZOCIALIZMUS KÜLÖNÖSSEN ERKÖRCS ÉS EMBERELLENES E MELLETT A SZOCIALIZMUSBAN NEM JÖHET LÉTRE SE TUDOMÁNYOS SE TECHNIKAI FORRADALOM EZÉRT FORRADALOM LESZ rdp 9”

Június 19-én 22.20-kor a Zrínyi mozi irodájának ablakából (Lenin körút 26.) Láng Lóránd Tamás őrmester azt veszi észre, hogy a mozi előtti iker-telefonfülkét egy 8-10 fős, 18-20 éves fiatalokból álló csoport körbe állja, hangoskodik, még a szeméttárolót is eltolják az egyik fülke elől. Az őrmester kimegy az utcára, de addigra a fiatalok eltűnnek, ő pedig a telefonfülkében, majd a Lenin körút 81. számú ház előtti fülkében egy-egy csomag röplapot talál.

Két őrnagy később így számol be az eseményekről: „A fiatalok 2-3 fős csoportokban eltávoztak a környékről, két fiú és egy lány a helyszínen maradt a fülke mellett. Az egyik fiú bement a fülkébe és telefonálás színlelése közben elhelyezett egy kisméretű csomagot a készülék tetején. A másik fiú és a lány kb 3-4 m-re ment és figyelték a környezetet. Kb. 5-6 perc múlva sietős léptekkel eltávoztak a Nyugati pu. irányába. […] Mindez a pillanat műve volt, a figyelő a jelzést megadta, zárta a mozit, utánuk eredt, de már nem látta meg őket.”

Az önkéntes rendőrök és a bűnügyi figyelő tisztek megkezdik az üldözést, a körúti forgalomban azonban nyomát vesztik a terjesztőknek. Láng őrmester csak annyit tud elmondani, hogy a röplapozók között egy fehér dzsekis fiút is látott. Ezért azok, akiket a „bűncselekmény” észlelése után a feltételezett terjesztés útvonalára irányítottak – a BRFK Akció Alosztály és a központi ügyelet készenléti csoportjának a tagjai, a kerületi kapitányságok járőrei – a fehér dzsekiseket igazoltatják. A Nagymező utcai Broadway sörözőben és a Körúton egy-egy férfit, a József körút és az Üllői út sarkán a villamosmegállóban pedig egy lányt, illetve a társaságukban levő tizenegy főt.366 Rajtuk kívül az éjszaka még tizenkét személyt igazoltatnak. (Ezután – ellenőrzés címén – igazi tortúra vár rájuk.)

Egy főnöki értékelés szerint a figyelő „erők csekély volta” és „a késő esti jelentős gyalogos forgalom” miatt nem járt eredménnyel „az elkövetők nyomon üldözése.”

22.28-kor a Szent István körút 18. számú ház földszinti Gelka irodájából figyelő Hakláj Attila hadnagy egy kb. 20-22 éves, 175-180 cm magas, barna, rövid hajú, vékony testalkatú fiatalember „telefonfülkében való röplapelhelyező tevékenységét észlelte” a 17. számú ház előtt. Mire kiér az utcára, már bottal ütheti az elkövető nyomát, az sietve távozott a Nyugati pályaudvar irányába. A BRFK illetékes operatív szervének képviselői kb. 25 perc múlva jelennek meg a helyszínen.

A Szent István körút 20-ba éjszaka bemegy három fiatal – személyleírásuk hasonlít a terjesztőkéhez – és onnan nem jön ki. Operatív szűrőmunka során megállapítják a személyazonosságukat, egyúttal a ház összes lakójának adatait is, és a nyilvántartásokban ellenőrzik őket – így derül ki, hogy az egyik lakó „kapcsolódik” a belső ellenzékhez, és őt a III/III egyik osztálya jelenleg is „felderítés alatt tartja.”

A helyzet fokozódik

1987. július 4-én és 5-én a terjesztők tizenhárom helyszínen szórnak röplapokat. Megjelenik a 10. számú röplap is: „HAZUGSÁG A MARXIZMUS SŐT A RELATIVITÁS ÉS A KVANTUMELMÉLET IS NAGY ESZMEI VÁLTOZÁSOK ELŐTT ÁLLUNK MI SEM HISSZÜK MÁR EL A KOMCSIK A BÁBREZSIM HAZUGSÁGAIT DE MÉGIS ÉRTHETETLEN HOGY KÉPESEK NÉMELYEK ÍGY KIÁRUSÍTANI NÉPÜNKET rdp 10”

(Július 4.: az amerikai függetlenség ünnepe, 1848. július 5-én elkezdődött Pesten az első magyar népképviseleti országgyűlés.)

Július 4. után néhány nappal Agócs István ezredes úgy rendelkezik, hogy mostantól Fekete László százados, vonalvezető mellett öt fő csak az ügy felderítésével foglalkozik. A hétvégi, éjszakai figyelőszolgálat létszámát, az eddigi 18 főről 42-re növelik. A jelzéssel hét operatív tiszt, az elfogással öt operatív tiszt, tíz önkéntes rendőr és a Rendőrtiszti Főiskola öt hallgatója foglalkozik. A területet négy önkéntes rendőr és négy főiskolai hallgató biztosítja. Mindeközben a központban egy ötfős, nyomüldözésre bevethető biztosító csoport várakozik, rajtuk kívül szükség esetén még újabb jelzőket és elfogókat lehet bevetni. Az akcióban részt vesz egy technikus is nyomozókutyával. Az eddigi titkos, ún. bázishelyek kibővülnek a Művész mozi irodájával és egy szövetkezet Bajcsy Zsilinszky útjai irodájával.

Július 18-án este már hét jelzőhelyen 30 fő kezdi meg az éjjeli őrjáratot (a központban pedig egy öttagú biztosító csoport várakozik.) Az akciócsoport tagjai az első röpcédula-csomagot 21.30-kor találják meg, ezután a helyszín közelében levő négy étteremben megkezdik az igazoltatásokat. A Központi Ügyeletet, a Közlekedésrendészetet és a kerületi kapitányságokat is arra kérik, hogy fokozattan figyeljenek a táskás, szatyros fiatalokra, igazoltassák őket. Ugyancsak igazoltatják a Nyugati pályaudvarról 23.25-kor Békéscsabára, 0.20-kor pedig Szeged felé induló vonatokon a fiatal férfiakat.

Ezen az estén még egy figyelemre méltó esemény történik. A Múzeum körút 37. előtti iker-telefonfülkénél (a 6-os számú figyelőhelyen) „szolgálatot teljesítő elvtársak jelentése szerint 22.25 órakor a röpcédula még nem volt […] az általuk ellenőrzött, de látókörükben nem lévő ikerfülkében, majd öt percre rá – az ellenőrző út során felfedeztük.”

A terjesztők közül senkit sem sikerül elkapni. A hivatalos magyarázat szerint azért, mert az ismertté vált helyszínek „egy jelzőhely kivételével a jelzők látókörben nem voltak.”

A július 17-i és 18-i újdonság a 11-es sorszámú röplap: „TÉNY HOGY EZ A RENDSZER NEM VIRÁGOZTATJA FEL ORSZÁGUNKAT ÉS NEM IS FOGJA EGY CSOMÓ NAPLOPÓNAK KÖNNYŰ ÉLETE VAN A NÉPET MEG AGYONHAJSZOLJA IPARUNKAT VISSZAFEJLESZTETTÉK HÁTTÉRIPARRÁ REZSIMEK BEVÁLT MÓDSZERE A HATALMUK MEGTARTÁSÁÉRT LEZÜLLESZTIK A NÉPET ERRE LEGJOBB ESZKÖZ A MŰVÉSZET rdp 11”

Az eset után megállapítják, hogy „szükséges és indokolt az erők növelése, a figyelt helyszínek további kiterjesztése […]”

A nyomozás eszkalálódik

1987. október 15-én – két évvel a nyomozás megkezdése után – Somlai László százados, megbízott alosztályvezető és Fekete László százados, vonalvezető minden korábbinál gigantikusabb szűrő-kutató munkát rendel el, és új felderítési irányokat jelöl ki. Arra hivatkoznak, hogy „Tekintettel a várhatóan élesedő belpolitikai helyzetre [… ] a ’Lila’ elkövetői az ideológiai diverzió és röplap terjesztés veszélyesebb módszereit is elkövethetik (pl. az iskolák, gyárak közelében).”

Abból a tényből kiindulva, hogy a tömeges terjesztés útvonalából kieső 18 helyen (tizenegy kerületben) is szórtak röplapokat, arra a következtetésre jutnak, hogy ezek a „feltalálási pontok” „az egyes elkövetők lakhelye, munkahelye, iskolája, kollégiuma címét, illetve közvetlen környékét képezik.” Azt is állítják, hogy „Az elkövetők egyike a röplap szellemi atyja.”

Hajtóvadászat indul a „terjesztési pontok” közelében lakó, tanuló, szórakozó 16-25 év közötti fiatalok felkutatására, adataik, címük megszerzésére. A különböző nyilvántartások segítségével végül 419 fiatalt sikerül „begyűjteni” (közülük 9-et az 1986. március 15-i „rendzavarás” miatt igazoltattak). A fiatalok jellemzéséhez az állambiztonság az ezekben a körzetekben élő idős kommunisták, pártmunkások, lakóbizottsági felelősök, megbízható társadalmi aktivisták segítségét kéri.

A tisztek megszerzik az adott körzetekben található tíz oktatási intézmény (gimnáziumok, zeneiskolák, műszaki főiskola), hallgatóinak, illetve hat kollégium lakóinak a névsorát az 1985–1987-es évekre vonatkozólag. Tisztázzák azt is, hogy ezeken a helyeken működött, működik-e olyan szakkör, amelynek programjában szerepeltek/szerepelnek a röplapokon leírtakhoz hasonló témák, kérdések.

A kollégiumi nyilvántartásokból kigyűjtetik azok nevét, adatait, akik a terjesztések időpontjában késő este vagy éjszaka érkeztek haza. A „terjesztési pontok” közelében található, fiatalok által látogatott huszonkét szórakozóhelyet (köztük a Petőfi Csarnokot, a Hotel Ifjúság bárját) feltérképezik. Ugyancsak beszerzik a területeken lévő kilenc ifjúsági klub látogatóinak névsorát.

A „találási pontok” közelében a 69 kizárt hálózati személy mellett hat aktív ügynök él, utóbbiaknak jelenteniük kell majd az adott szórakozóhelyekről és közönségükről.

IV. „Látókörbe kerülés”

Egy névtelen levél

Esetünkben valaki azzal hívta fel magára a legkönnyebben és leggyorsabban a politikai rendőrség figyelmét, ha feltételezik róla akármilyen guminyomdával készült röplap, iromány szerzőségét.

1987. április 17-én Budapesten, a Főpostán egy guminyomdával címzett, feladó nélküli levelet emelnek ki a forgalomból. (A Postaigazgatóságon egyébként több SZT-tiszt is tevékenykedik.) A Szegedi Juhász Gyula Tanárképző Főiskola főigazgatójának címzett levélben arról ír a névtelen feladó, hogy szegedi lakásukon előkészítő tanfolyamokat tart egy főiskolán tanító házaspár. Ők javítják a felvételi dolgozatokat, benne vannak a felvételi bizottságban, és a 25–30 ezer forintos tandíj fejében garantálják tanítványaiknak a főiskolára való bejutást. „Nekem nincs pénzem, és így esélyem se, már kétszer elutasítottak.” – árulja el magáról az „EGY FIATALEMBER AKI NEM TUDJA MEGVÁSÁROLNI A FELVÉTELIT”.

Az írásszakértő szerint a névtelen levél és a röplapok készülhettek ugyanazon a nyomdán. (Kb. 80 ezer játék guminyomda van forgalomban, így kicsi annak a valószínűsége, hogy a főiskolai levélíró egyúttal röplapokat is készítene és terjesztene.)

A Cég megszerzi az 1983 és 1986 között a főiskola nappali, esti és levelező tagozatára két alkalommal is sikertelenül felvételizettek listáját. A 33 főt ellenőrzik a belügyi nyilvántartásokban, újabb adatokat szereznek róluk, majd dolgozatukat (kézírásukat) összehasonlítják a vasúti kocsiban talált firkálóéval.

Végül három gyanúsított marad. Egyikükről a munkahelyéről beszerzett írásminta alapján úgy véli a szakértő, hogy azonos lehet a vasúti firkálóval.

Másikuk eredeti szakmája nyomdász, dolgozott a Politoys szövetkezetnél is. Neve néhány évvel korábban röplapterjesztés kapcsán már felmerült, de akkor az írásszakértő kizárta a lehetséges elkövetők közül. Kapcsolatban áll „nacionalista körökkel”, aktív erdélyi kapcsolatai vannak. Sikertelenül próbálták beszervezni. Információkat szereznek korábbi és jelenlegi lakhelyéről és munkahelyéről is. Levelezését ellenőrzik. Egy hónapon át tartó telefonlehallgatása alapján megállapítják, hogy „további megerősítő adatok keletkeztek ellenséges, ellenzéki beállítottságára, hasonló gondolkodású személyekkel való kapcsolattartására.” Augusztus 11-én a munkahelyén átvizsgálják az öltözőszekrényét, szagmintáját konzerválják, néhány hét múlva pedig tűzoltósági ellenőrzés meséjével leplezett házkutatást tartanak a lakásán, ujjlenyomatát rögzítik.

Harmadikuk állítólag kapcsolatban áll a brit nagykövetség katonai és légügyi attaséjával, egyik korábbi munkahelyén, egy általános iskolában pedig az alsó tagozatosok használhattak guminyomdát. Az ő leveleit is felbontatják, lakásán leplezett kutatást tartanak.

Végül mindhármukat kizárják az ügyből. A másodikként, illetve harmadikként említett személyt azonban nem ereszti az állambiztonság: Figyelő-dossziét nyitnak róluk, mert „ellenséges tevékenység várható részükről.”

Az éjszakai futó

Van még valaki, aki tulajdonképpen annak „köszönheti” a meggyanúsítását, hogy ő is felvételizett a szegedi főiskolára. 1987. július 4-én, egy újabb röplapozás alkalmával a BRFK kapuőre éjjel egy órakor felfigyel, „egy gyanúsan viselkedő” futó férfira. Ezután nem sokkal, több állampolgár is jelenti, hogy az Engels tér és a Bécsi út sarkán röplapokat találtak. Az operatív tisztek néhány nap múlva megmutatják a kapuőrnek a szegedi főiskolára felvételizett 40 személy fotóját, amely közül az egyikben felismerni véli az éjszakai futó férfit. Itt és így kezdődik G. R.367 hosszú, titkos megfigyelés-sorozata.

G. R. egyházi gimnáziumban végzett – már ez is gyanús –, ezért az állambiztonság beszerzi az egykori osztálytársak adatait és ellenőrzi őket. G. R. budapesti lakásán július elejétől egy hónapon át lehallgatják a telefont, ellenőrzést rendelnek el a budapesti és ideiglenes vidéki lakóhelyére érkező leveleire. Budapesti tartózkodása idején egy ideig követik. Vidéki munkahelyén, ahol raktári alkalmazott, augusztus 6-án gondos előkészítés után kutatást tartanak. A megyei RFK III/III Osztály két tisztje és a Pestről érkezett Fekete László százados, Varga Pál hadnagy, Majer Gyula őrnagy, műszaki operatív tiszt, bűnügyi technikus vesz részt az akcióban, amelyre az igazgatóhelyettes jelenlétében kerül sor. Őt korábban úgy tájékoztatták, hogy a kutatásra azért kerül sor, mert az egyik alkalmazott feltehetőleg az öltözőszekrényében tárolja az általa forgalmazott kábítószert.

A fedősztori miatt az adott emeleten mindegyik dolgozó öltőzőszekrényét, íróasztalát átkutatják, nemcsak G. R.-ét. Az ő öltőzőszekrényében és íróasztalán talált tárgyakat lefényképezik, azokról ujjlenyomatot vesznek. Az igazgatóhelyettest „segítségnyújtása elismeréseképpen tárgyjutalomban” részesítik.

G. R.-ről egy ügynök azt jelenti, hogy a nyár elején sikertelenül felvételizett az egyetemre, és ezért fellebbezést nyújtott be a Művelődési Minisztériumba. A titkosszolgák a minisztérium operatív tisztje segítségével meg akarják szerezni a G. R. által beadott kérvényt és dokumentumokat, és azt is ki kívánják deríteni, hogy vannak-e a minisztériumban kapcsolatai.

Az állambiztonsági szerv megszerzi a lakók listáját is abban a házban, ahol G. R. és a szülei laknak. Egyiküknek – az „Ági” fedőnevű ügynöknek368 – megmutatják G. R. fényképét, de nem ismeri őt. Kiderül: „Ági” nem is ebben a házban él, csak ide van bejelentve a szüleihez. Október 16-án G. R.-ék lakásában házkutatást tartanak a Vám- és Pénzügyőrség segítségével, fedésével. Egy pénzügyőr százados két beosztottjával és egy operatív tiszt, Fekete László százados valuta után kutat, nyilván azzal a mesével, hogy „állampolgári bejelentés érkezett…”. Az akciót a lakáson kívül még két operatív tiszt (az egyikük százados) biztosítja. A házkutatók megfogadják informátoruk tanácsát, és „különös alapossággal” vizsgálják át az általa „megjelölt személyzeti szobát, mely helyiségből kiszűrődve többször hallotta ’Mester’” – G. R. – „rendszerellenes kifakadásait. A kutatás során mindvégig ügyeltünk az esetleges rejtekhelyek feltárására, azonban ilyet nem találtunk.”

A két és negyedórás akció eredményképpen G. R.-t kizárják a gyanúsítottak köréből. Az is a házkutatás következménye, hogy édesapját „sikerült” két emeleti szomszédja, az általa feltételezett feljelentők ellen hangolni, mert a jegyzőkönyv aláírása után kijelenti, hogy többé nem köszön nekik.

Papírozás

A „Lila”-ügybe úgy is bele lehetett keveredni, ha azt gondolták valakiről, hogy a röplap-papír beszerzői közé tartozik, vagy információval tud szolgálni a papír eredetéről.

A papír állítólagos importőrei közé tartozó Papíripari Vállalat ellenőrzése során kerül az állambiztonság célkeresztjébe Túri-Kovács Tamás. A mérnök végzettségű import-ügyintéző (üzletkötő), azért válik gyanússá, mert 1986. március 15-én a Batthyány téri „spontán felvonulás” résztvevőjeként igazoltatták. Az állambiztonság ezután rászáll. Ellenőrzik a belügyi adatbázisban, kézírását összehasonlítják a vasúti firkálás betűivel, ujjlenyomatát pedig a röplapokon találtakkal. A munkahelyi SZT-tiszt – „ÁB – Egyes főhadnagy” jellemzi őt, és referál elmúlt kétévi üzletkötéseiről, külföldi úti beszámolóiról is, amelyeket konspiratív úton szerzett meg. Túri-Kovácsról szeptember elején megállapítják, hogy nincs köze a röplapozáshoz, de ha már „látókörbe” került, akkor tovább vizsgálgatják. Elbeszélgetnek vele a munkájáról, és nem utolsó sorban arról, hogy mit keresett a tüntetők között. Feleségére is gyanakszanak, ezért tőle hónapokkal később konspiratív úton ujjlenyomatot és szagmintát szereznek, és őt is kifaggatják.

Újabb mellékszál a „papírügyben”, amikor 1986 augusztus közepén egy ügynök jelenti, hogy Ausztriában élő magyar disszidens ismerőse Budapestre jött meglátogatni a barátnőjét. Egyúttal Solt Ottiliának,369 az ellenzék egyik ismert alakjának másolópapírt hozott. Az ügynök mintát szerez a papírból, amiről kiderül, hogy az nem azonos a röplapok anyagával. A nyomozók először elképzelhetőnek tartják, hogy a röplapterjesztők azonosak Solt fiával és baráti körével – akik közül többen „bizalmas nyomozás alatt állnak” –, de végül úgy ítélik meg, hogy nem hozhatók kapcsolatba a „bűnüggyel”.

„Ellenséges” ellenzékiek

A nyomozás során néhányan egyszerűen azért kerülnek az állambiztonság látókörébe, mert a hatalom számára valamilyen okból gyanúsak, és ellenzékiként, másként gondolkodóként nyilvántartják őket.

Bólya István szakközépiskolai tanár „lakásában rendszeresen nagyobb társaság jön össze.” Az összejöveteleket látogatja Kunszabó Ferenc370 író, szociográfus is, aki ’56-os tevékenységért 1957 és 1962 között börtönben ült.

Bólya és több vendége is „buddhista tanokat vall.” Egyik volt tanítványa, a Hare Krisna hívő Nemeskéri Péter a Pest megyei RFK III/III Osztályának „látókörében van”, és Bólya lakásán szitanyomó gépet működtet, azon készíti a buddhista propaganda anyagokat.371 Az operatív tisztek úgy értékelik, hogy „Bólya István és kapcsolatainak vallási szemléletében fellehetők olyan tételek, amelyek a röplapokon is megfogalmazást nyertek” – ezért hat hónapra elrendelik Bólya szoros operatív ellenőrzését, levelei felbontását.372

Személye, kapcsolatrendszere, tevékenysége, mozgása mélyebb megismerése érdekében környezettanulmányt készítenek róla, amelynek során a ház lakóit is kikérdezik, egyikük pedig újonnan létesített társadalmi kapcsolatként jelent róla, a feleségéről és a vendégekről.

Az objektumtartó tiszt segítségével Bólyáról munkahelyi főnökétől véleményt, jellemzést kérnek. Eszerint a „gyerekek körében népszerűségnek örvend. […] Diákjai több alkalommal tanulmányi versenyt nyertek, ezért szakemberként elismert.” Ugyanakkor „A kollektívában ’reakciós’ nézeteinek ad hangot.”

Bólya bel- és külföldi levelező partnerei közül a szerv csak egyet tart figyelemreméltónak. Az illető a Szolnok megyei Bíróságon hivatásos pártfogó, októberben, amikor bevonul, az állambiztonság átiratban kéri az illetékes alosztálytól, hogy intézzék el szoros operatív ellenőrzését a seregnél. (Még két, a szegedi főiskolára sikertelenül felvételizett, most katonaidejét töltő fiatalra vár ugyanez a megpróbáltatás.)

Július 20-án és aztán szeptember 7-én Bólya munkahelyén leplezett kutatást tartanak. Szekrényét átvizsgálják, az asztalán levő naptárát, feljegyzéseit lefényképezik, rögzítik ujjlenyomatát, és a tanárok által használt írógépekről és papírról is mintát vesznek.

A különböző forrásból származó információk birtokában végül Bólyát kizárják az ügyből. Az állambiztonság azonban – az összejövetelek miatt, és mert fiatalokat gyűjt maga köré – továbbra is szükségesnek tartja a megfigyelését.

Az is sokat elárul a titkosszolgák gondolkodásáról, hogy indirekten azt feltételezik, hogy aki képes rendszerellenes röplap megfogalmazására, terjesztésére, az képes bűntény elkövetésére is. Vagy: fordítva. Ez a prekoncepció magyarázhatja, hogy az egyik legismertebb ellenzéki édesanyjának meggyilkolásával évekkel korábban meggyanúsítottak közül 27 ellenzékit, illetve az ellenzék holdudvarához tartozó személyt most újra elővesznek. Ujjlenyomatukat összehasonlítják a röplapokon talált ujjlenyomatokkal, kézírásukat a vasúti firkálóéval hasonlítják össze – eredmény nélkül.

V. 1988–1989

Megáll az idő

1987 júniusában megjelenik a Társadalmi szerződés, Kis János, Kőszeg Ferenc, Solt Ottilia tanulmánya, októberben Lakitelken megalakul az MDF. Az 1988. májusi MSZMP kongresszuson Kádár helyére Grósz Károly kerül, egymást érik a tüntetések (a demokráciáért, a szabadságjogokért, Erdély mellett, a falurombolás, illetve a vízlépcső ellen), megalakul a FIDESZ, a Szabad Kezdeményezések Hálózata (majd az SZDSZ), a Történelmi Igazságtétel Bizottsága. 1989 februárjában az MSZMP állást foglal a többpártrendszer mellett, az első félévében újabb pártok alakulnak (Független Kisgazdapárt, Kereszténydemokrata Párt, Magyar Néppárt). A változás, a társadalmi átalakulás elkerülhetetlennek látszik.

Az állambiztonságnál azonban mintha megállt volna az idő. A „Lila” ügy nyomozói rendületlenül, változatlan intenzitással és hittel dolgoznak az elkövetők felkutatásán. 1988. január 18-i jelentésükben ugyan megállapítják, hogy (leszámítva az előző év decemberében, egyetlen helyszínen talált egyetlen röplapot) féléve nem történt röplapterjesztés, vagyis „a cselekmény társadalmi veszélyessége nincs olyan jelentős, mint ahogy azt korábbiakban véltük.” A „folyamatban levő, illetve tervezett feladatok végrehajtása” céljából azonban a felderítő munkát fél évvel meghosszabbítják.

Újabb – ezúttal 13 – gyanúsított operatív ellenőrzését végzik el. Akad közöttük olyan, akit névtelen telefonáló jelentett fel, mert otthon állítólag röplapokat tart. A másikról egy ügynök árulkodik, mondván, hogy játék-guminyomda vételére készül. Egy harmadik, 17 éves fiú, még két évvel korábban, 1986. október 23-án két társával együtt „ellenforradalmi röpcédulákat” terjesztett. Most ügynököt állítanak rá, telefonját lehallgatják.

Finta József373 tervezőgrafikus, reklámfényképész azért válik gyanússá, mert egy bejelentés szerint a Népköztársaság útjai Lukács cukrászda teraszán üldögélve egy trodat bélyegzővel papírszeletekre „lenyomatokat készített”, ráadásul a röplapterjesztés útvonala közelében lakik. Az állambiztonság ellenőrzi a ház lakóit, ennek során derül ki, hogy egyikük jóban van Fintával és ügynökként jelent a III/II-4 Osztálynak (elhárítás a közel- és távol-keleti államokkal szemben a magyarországi ösztöndíjasok között). Az ügynök, a tartótisztje és Füredi József hadnagy – Finta távollététében – átkutatja a lakását, egyúttal ujjlenyomatot is szerez.

1988. július 27-én két darab röplapot talál egy rendőrségi gépkocsivezető a Rudas László utcában. Ennek az egyetlen esetnek az alapján a tisztek újabb terjesztésre számítanak, noha azt is megállapítják, hogy a terjesztés azért maradt abba lényegében 13 hónapja, mert „a nem ellenzéki körökhöz tartozó elkövető(k) a belpolitikai életünkben folyamatban levő változásokkal kapcsolatban jelenleg ’várakozó’ álláspontra helyezkedett (helyezkedtek.)”

Az állambiztonság azonban nem helyezkedik várakozó álláspontra, hanem nagyon is aktív. Mindenki gyanús a szemében. December 29-én kora délután a Barcsay utcában, a Madách Gimnázium előtti telefonfülkében 78 db röplapot helyeznek el.374 A csomagot megtalálja valaki és átadja a VI. kerületi rendőrkapitányságon egy titkárnőnek, aki nem jegyzi fel az illető adatait. A hölgy később – a kollégái kérésére – részletes személyírást ad róla. Elmondja többek között, hogy a 180 cm magas, sportos testalkatú férfi „intelligens stílusban adta elő a mondanivalóját, nem valószínű, hogy munkás.” A férfiról mozaikkép készül, amelyet megmutatnak a Barcsay utcában tanácstagoknak, megbízható elvtársaknak, valamint a VI. és VII. kerületi Ideggondozó Intézet orvosainak is (hátha valamelyikük páciense.) Utóbbiak véleménye szerint „az arckép 40 körüli debilis, feltehetően alkoholista személyt ábrázol.”

A titkosszolgák kiderítik, hogy a Madách Gimnáziumban van-e gyerek-guminyomda, és azt is, hogy itt, illetve a közeli Almássy téri Szabadidő Központban tartottak-e a terjesztés időpontját megelőzően valamilyen foglalkozást.

December 29-én egyébként még egy helyen – a BKV székház közelében levő telefonfülkében is – találnak öt darab röplapot. A két eset után a titkosszolgák úgy vélik, hogy „az ismeretlen tettes 17 hónapi szüneteltetés után tovább fogja folytatni röpcédula terjesztését.”

Ezért 1989. január végén újabb fél évvel, 1989. július végéig (!) meghosszabbítják a nyomozás határidejét. (1989-ben egyébként még hallat magáról az rdp: március 11-én a Szt. István körút 24. számú ház kapujában, a reklámkirakatban három darab röplapot, másnap a VIII. a Lőrinc pap téri telefonfülkében pedig hét darab röplapot helyeznek el.)

Az illetékesek a felderítő munka „további kiaknázatlan lehetőségeit”, a nyomozás egy újabb irányát a tüntetések, politikai mozgalmak tagjainak, szimpatizánsainak személyében, tevékenységük vizsgálatában találják meg. A társszervek sok embert igazoltatnak, mert a főváros forgalmas pontjain tüntetésekre invitáló plakátokat ragasztanak ki, szórólapokat terjesztenek, illetve „ellenséges politikai magatartást tanúsítottak.” Közülük a mi operatív tisztjeinket főleg a fiatal plakátragasztók és röplapozók érdeklik, mert azt feltételezik róluk, hogy bizonyos sajátosságok, „tartalmi jegyek” alapján összefüggésbe hozhatók a „Lila”-ügy lehetséges elkövetőivel.

Ilyen okból 1988 végéig 40 embert – nagyrészt 30 évesnél fiatalabbakat – ellenőriznek teljes mélységében. Van, akire azért figyelnek fel, mert a Belvárosi Művelődési Házban Nagy Magyarországot ábrázoló pólót viselt, van, akikre azért, mert a Batthyány-örökmécsesnél „feltűnő magatartást tanúsítottak”, egy 42 éves férfi május 1-jén a Postahivatalban „szóbeli izgatást követett el”, megint másnak az a „bűne”, hogy november 15-én ott volt a Román Nagykövetség előtti tüntetésen.

Újabb potenciális elkövetők után vadászva a „Lila” nyomozói a főváros kerületi kapitányságaitól megszerzik az izgatás miatt eljárás alá vontak ujjlenyomatait is, és azokat összehasonlítják a „Lila”-ügy röplapjain levőkkel.

1989. június 16-án a Hősök terén negyedmillió ember búcsúztatja újratemetése előtt Nagy Imrét és társait. Július 6-án meghal Kádár,375 és vele jelképesen sírba száll a kádárizmus.

Július 25-én aztán végre az állambiztonságnál is kapcsolnak, és megszületik az elbocsátó szép üzenet: elengedik az ügyet, megszüntetik a nyomozást. „Tekintettel arra, hogy az ügyben folyatott feldolgozó munka az elkövetők felderítését nem eredményezte és ez a további operatív munkától sem várható, valamint figyelembe véve, hogy a hazánkban zajló társadalmi, politikai változások következtében a cselekmény társadalmi veszélyessége csekély fokú, javasoljuk a feldolgozó munka megszüntetését.”

A jelentés szerzőitől – Somlai Ferenc őrnagy, alosztályvezetőtől, Fekete László őrnagy, vonalvezetőtől és Cirkos Tibor alezredes, osztályvezető helyettestől – távol áll az önostorozás, vagy önkritika, sőt még kicsit elégedettek is. „Noha a fő cél […] nem járt eredménnyel, az ellenőrző-feldolgozó munka menetében számos esetben jutottunk különböző személyekkel kapcsolatban operatív vagy nyílt felhasználhatóságú információk birtokába. […] 19 személy adatait a Helyi Kémelhárító Adattárban elhelyeztük, akik részéről a továbbiakban állam-, illetve alkotmányellenes cselekmény elkövetése várható.”

Mérleg

1985. október 15-től összesen 12 alkalommal történt terjesztés 13 kerületben, 83 helyszínen. A röplapokból négyezer darab jutott a politikai rendőrség birtokába. A nyomozás során nyolc intézkedési terv született. 127 személyt vontak szoros operatív ellenőrzés alá, közülük 120-tól vettek – nagyrészt konspiratív módon – ujjlenyomatot. 16 ember lakásán és/vagy a munkahelyén titkos kutatást tartottak, 15 leveleit felbontatták, öt telefonját lehallgatták. 46 esetben a gyanúsítottakat konspiratív módon meghallgatták. 11 esetben postahivatalokban, különböző intézményekben külön levélellenőrzést vezettek be a guminyomdával írt levelek, küldemények kiszűrésére.

A 127 személy megfigyelésére, lekáderezésére – a meglevő hálózati személyeken kívül – 14 alkalmi kapcsolatot létesítettek. Az állampolgároktól – főleg a röplapok megtalálásával kapcsolatban – 31 bejelentés, a belügyi társszervektől 20 információ érkezett.

1987–1988-ban 13 rejtett figyelőhelyet létesítettek. 53 alkalommal tartottak figyelő-portyaszolgálatot, amelyekben esetenként 30–60 fő vett részt. Öt alkalommal nyomkövető kutyát is bevetettek. A tisztek szolgálati időn túli, közel ötezer órás túlórájukért egyedül 1987-ben 600 szabadnapot kaptak. Az önkéntes rendőröknek benzin-, illetve élelmezési költség címén közel 220 ezer forintot fizettek ki.

A nyomozásban részt vett a „rendkívüli esemény vonal” teljes személyi állománya, egyes időszakokban pedig segítette a munkát a Kémelhárító Csoportfőnökség, (III/II) és a III/III valamennyi osztálya, a Katonai Elhárító Csoportfőnökség (III/IV), az Operatív Technikai Csoportfőnökség (III/V), hét megyei rendőr-főkapitányság III/III Osztálya, a BRFK társ rendőri szervei, és a kerületi rendőrkapitányságok is.

Az ügyben négy dossziényi irat keletkezett: az I. 297 oldalas, amibe be van téve – külön irattári számozás nélkül – egy 62 oldalas kötet. A II. dosszié 303 oldalas, a III. 146 oldalas. Az I. dossziéban még három vastag boríték található, bennük 352 dokumentummal (jegyzőkönyvek, adatlapok, szakértői vélemények, lekérők a belügyi nyilvántartóból), a II. dosszié borítékjában 193 dokumentum van.376

A III. dossziét 1989. szeptember 11-én zárták le, és helyezték irattárba. Az utolsó dokumentum377 egy augusztusban összeállított lista, amely azoknak a tiszteknek a nevét tartalmazza, akik betekinthettek a III. dossziéba, tehát fontos szerepet játszottak a nyomozás menetében.

A listán szereplő 24 tiszt közül egyetlen dossziéját sem adták át az ÁBTL-nek. A levéltár honlapján (az Archontológia, Életrajzok menüpont alatt)378 öt tisztre vonatkozóan találhatunk adatokat: ők legkésőbb 1990 végén nyugdíjba mentek (vagy nyugdíjba küldték őket.)379 Ezek szerint a 24 tiszt közül akár 19-en is tovább szolgáltak 1990 után.

A történet – és a III/III – vége

Az állambiztonsági szolgálatok 1989-es munkáját egyfajta tudathasadás jellemezte: alkalmazkodási igény az új, megváltozott körülményekhez, a realitásokhoz, feladat- és szerepkör-keresés, ugyanakkor a működés keretei, formái, módszerei a régiek maradtak. Változatlanul folyt a levélbontogatás, szemmel tartották s figyelték az alakuló, erősödő pártokat. Valamennyi jelentős pártba beépítették a maguk titkos megbízottait „mélységi” információszerzés és befolyásolás, „a politikai image kialakítása” céljából. 1989 végén 2012 hálózati személy tevékenykedett.

Az egyes csoportfőnökségek vezetői, illetve a megyei rendőr-főkapitányságok állambiztonsági parancsnokhelyettesei 1989-es évértékelései közül a legellenségesebb, leggyanakvóbb szelleműt – amely valamifajta társadalmi kataklizma árnyát is előrevetíti – Dr. Horváth József* vezérőrnagy, a Belső Biztonsági Szolgálatra átkeresztelt III/III csoportfőnöke írta. Konklúziója az, hogy a kialakult helyzetben a fő feladat „már nem a békés átmenet elősegítése, hanem csak a társadalmi robbanás, az összeomlás elkerülésének támogatása lehet.” Szerinte a jövőben az a célszerű, ha az SZT-tisztek „nem foglalkozáshoz, munkahelyhez, beosztáshoz kötött személyek […], hanem szellemi szabadfoglalkozású szabadúszók […], akiknek a kötöttségek nélküli mozgás lehetővé teszi az éppen szükséges politikai image kialakítását.”380

Az ellenzéki-kerekasztal tárgyalásokon a politikai rendőrség nem volt téma. A magyarázat az MSZMP-politikusok és a pártokba beépített ügynökök manipulációiban keresendő, s abban is, hogy az ellenzék nem mérte fel igazán, nem ismerte az állambiztonsági szolgálatok módszereinek, információinak, túlélésének a veszélyességét. Az állambiztonsági vezetők okkal reménykedhettek abban, hogy az intézményt tovább lehet működtetni az új rendszerben is, ehhez nem kell mást tenni csak a pártideológia helyett szakmai frazeológiát használni, s az új szerepkört nem ideológiai, hanem szakmai alapokra helyezni. Célként leggyakrabban az ország politikai és gazdasági stabilitásának a támogatása fogalmazódott meg.

Az állambiztonsági szolgálat egyes vezetői végül nyugdíjba kerültek, mások azonban maradtak, hátrább vagy előrébb léptek.381 A III/III-at, mint főbűnöst feláldozták és megszüntették – Nemzetbiztonsági Hivatallá történő átalakításának koncepcióját Dr. Horváth József dolgozta ki –, az állomány jelentős része pedig tovább szolgált.

Visszatérve a történetünkre: a „Lila”-ügy sokat elárul a Kádár-kori politikai rendőrség működéséről, hatékonyságáról. Míg a titkosszolgák általában sikerrel törtek meg, zsaroltak be ügynöknek sarokba szorított, a külvilágtól elzárt, magányos egyéneket, addig a Cég a nagyobb szabású feladatok végrehajtásában, erői koordinálásban, a megfelelő stratégia kidolgozásában rosszul vizsgázott.

A röplapok szerzője-szerzői, készítői, terjesztői viszont komoly logisztikai teljesítményt nyújtottak, és kitűnően konspiráltak, mert az állambiztonság óriási gépezete az élet minden területén, az ország minden szegletében jelen levő hálózati személyei ellenére sem buktak le.

Túljártak a Nagy Testvér eszén.

•

A szerző kéri az olvasót, hogy ha tud valamit a röplapok szerzőiről, illetve terjesztőiről, akkor azt írja meg neki! (www.gervaiandras.hu, „Kapcsolat” menüpont.)

Az állambiztonság szervezete

(Intézménytörténeti vázlat – részletek)

Az ÁVH szervezeti felépítése (1950–1953)

Titkárság

Hálózati Főosztály

Katonai Elhárítás Főosztálya

Operatív Főosztály

Belső Karhatalom és Határőrség Főparancsnoksága, illetve Karhatalmi Őrség

Káder (később Személyzeti) Főosztály

Jogi és Börtönügyi (később Vizsgálati) Főosztály

Anyagi Főosztály (később Gazdasági) Főosztály

Hírszerzési Főosztály (1951. szeptember 28-ától)

A BM állambiztonsági szervei (1953–1956)

Az 1953. júniusi KV-ülés nyomán összevonták a Belügyminisztériumot és az addig önálló ÁVH-t. Ezután a Belügyminisztérium látta el az államvédelmi, határőrizeti, karhatalmi, rendőri, büntetés-végrehajtási, légoltalmi és tűzoltósági feladatokat, a régi Belügyminisztérium közigazgatási feladatait pedig a Minisztertanács vette át.

I. osztály – kémelhárítás

II. osztály – hírszerzés

III. osztály – katonai elhárítás

IV. osztály – belső reakció elhárítása

V. osztály – ipari szabotázs elhárítása

VI. osztály – mezőgazdasági elhárítás

VII. osztály – közlekedési és híradás-elhárítás

VIII. osztály – környezettanulmány, figyelés

IX. osztály – operatív technika, rádió-elhárítás

X. osztály – operatív nyilvántartás

XI. osztály – államtitok védelme

XII. osztály – levélellenőrzés

XIII. osztály – kormányőrség

XV. osztály – rejtjelközpont (1955-től önálló osztály)

A központi nyomozó szervek (1956–1962)

Az 1956. december 30-án életbe lépett 1956. évi 35. sz. tvr. értelmében megszűntek a Belügyminisztérium államvédelmi szervei; az állam belső és külső biztonsága elleni bűncselekmények nyomozását a rendőrség hatáskörébe utalták.

II/1. – katonai elhárítás

II/2. – kémelhárítás

II/3. – hírszerzés

II/4. – közlekedési elhárítás

II/5. – belső reakció elhárítása

II/6. – szabotázs-elhárítás

II/7. – mezőgazdasági elhárítás

II/8. – vizsgálati feladatok

II/9. – környezettanulmány-készítés, figyelés

II/10. – operatív technika alkalmazása

II/11. – operatív nyilvántartás

II/12. – rejtjelközpont

II/13. – levélellenőrzés

II/16. – rádiófelderítés

KEOKH és Útlevél Osztály

A III. Főcsoportfőnökség (1963–1972)

A Belügyminisztérium 1962-es átszervezése során megszűnt a korábbi főosztályi tagolódás, öt csoportfőnökség és hat önálló osztály jött létre.

III/I. Hírszerző Csoportfőnökség

III/II. Kémelhárító Csoportfőnökség

III/III. Belső Reakció és Szabotázselhárító Csoportfőnökség

III/IV. Katonai Elhárító Csoportfőnökség

III/V. Operatív Technikai Csoportfőnökség (1: figyelő, 2: hírtechnika, 3: rádiótechnika, 4: levélellenőrzés)

III/1. Vizsgálati Osztály

III/2. Operatív Nyilvántartó Osztály

III/3. Útlevél Osztály

III/4. Tájékoztató, Értékelő, Nemzetközi Kapcsolatok Osztály

III/5. Felügyeleti Osztály

III/6. Személyzeti Osztály

A III/III. Csoportfőnökség (1963–1972)

1962 augusztusa-decembere között a III/III még csak két osztályból állt, de a teljes átalakítása után 1962 decemberére a III/III Csoportfőnökség osztályainak száma növekedett, az alosztályok száma viszont csökkent, feladatkörük is megváltozott. Megalakult az „A” és „B” önálló osztály. 1964-ben megszűnt az ismeretlen hatáskörű III/III-5 osztály, a III/III-4 osztály feladatait pedig a III/III-1 osztály tevékenységébe olvasztották.

Csoportfőnök és helyettese

Titkárság

„A” osztály

„B” osztály

III/III-1. Osztály: egyházi elhárítás

III/III-2. Osztály: ifjúságvédelem

III/III-3. Osztály: ellenséges elemek (F-dossziés személyek)

III/III-4. Osztály: kulturális elhárítás

A III. Főcsoportfőnökség (1972–1989)

A csoportfőnökségeken belül a kezdetektől különböző osztályok működtek, de ezek elnevezéséről és feladatairól először a főcsoportfőnökség 1972-ben kiadott új ügyrendjéből kaphatunk képet. Ekkor különböző szervezeti egységek kiválásával az önálló osztályok rendszere is átalakult.

III/I. Hírszerző Csoportfőnökség

III/II. Kémelhárító Csoportfőnökség

III/III. Belső Reakció Elhárító Csoportfőnökség

III/IV. Katonai Elhárító Csoportfőnökség III/V.

Operatív Technikai Csoportfőnökség

III/V–1. Osztály: lehallgató eszközök beépítése, kiemelése, üzemeltetése; zártechnikai munkálatok; fényképészet, fotótechnika;

III/V–2. Osztály: vegyészet, nyomdatechnika; okmánykészítés; fotóeszközök fejlesztése, kutatása;

III/V–3. Osztály: operatív-technikai eszközök javítása, karbantartása, üzemeltetése; Értékelő, Elemző, Ellenőrző alosztály: a főcsoportfőnökség munkájának tervezése, ellenőrzése;

Önálló Írásszakértői csoport: írásszakértői vizsgálatok végrehajtása, igazságügyi szakértői vélemények készítése;

Gazdasági alosztály: a csoportfőnökség pénzügyi, költségvetési kérdéseinek intézése;

III/1. Vizsgálati Osztály

III/1–A alosztály: vizsgálatok folytatása kémelhárítási ügyekben;

III/1–B alosztály: vizsgálatok folytatása belső reakció elhárítási ügyekben;

III/1–C alosztály: vizsgálatok folytatása katonai ügyekben;

III/1–D alosztály: értékelés, elemzés, nyilvántartás;

III/1–E alosztály: jogi véleményadás és állásfoglalás;

III/1–F alosztály: börtönelhárítás, fogdaügynöki hálózat működtetése;

III/1–G alosztály: őrszolgálat;

Anyagi, Pénzügyi csoport: költségvetés, pénzügyek; a fogvatartottak értékeinek és a bűnjeleknek a kezelése;

III/2. Operatív Figyelő és Környezettanulmányozó Osztály

III/2–A alosztály: ellenséges tevékenységgel gyanúsított személyek figyelése elsősorban az USA elhárítás vonalán;

III/2–B alosztály: ellenséges tevékenységgel gyanúsított személyek figyelése elsősorban az NSZK elhárítás vonalán;

III/2–C alosztály: ellenséges tevékenységgel gyanúsított személyek figyelése a belső reakció elhárításának vonalán;

III/2–D alosztály: ellenséges tevékenységgel gyanúsított személyek figyelése a NATO tagállamok és más kapitalista államok diplomatái között;

III/2–E alosztály: konspirált környezettanulmányok készítése; III/2–F alosztály: külképviseletek épületeinek védelme ill. operatív figyelése;

III/2–G alosztály: a figyelést és környezettanulmányozást elősegítő technikai és álcázó eszközök biztosítása;

III/2–H alosztály: elemzés, értékelés, nyilvántartás;

III/2. Gépjármű csoport és garázs: a figyeléshez használt gépkocsik szerelése, álcázása;

III/2. Gazdasági csoport: pénzügyi, költségvetési kérdések

III./3. „K” Ellenőrzési Osztály

III./4. „X” Ellenőrzési Osztály

III./5. Rádióelhárítási Osztály (A, B, C, D, E alosztály)

III./6. Személyzeti Osztály (ezen belül a Kutató csoport az állambiztonsági szervek személyi állományának utánpótlásával foglalkozik.)

A III. Főcsoportfőnökség a megyékben – és Budapesten

Az állambiztonsági szerv megyei felépítése általában tükrözte az országos (belügyminisztériumi) központi szerv felépítését. 1962-től minden megyében megalakult a III/II., III/III. osztály, valamint az önálló III/1. osztály és a III/2., III/3, III/V. csoport. 1969-től hat megyében III/I. alosztályok is alakultak.

A BRFK állambiztonsági szervezete

A Budapesti Rendőr Főkapitányság felépítése eltért a többitől:

III/I. önálló alosztály (1969-től)

III/II. Osztály

A alosztály (szovjet katonai objektumok külső védelme)

B alosztály (idegenforgalom)

C alosztály (kiemelt népgazdasági objektumok)

III/III Osztály

III/A alosztály, titkárság

A alosztály (ifjúságvédelem, felső- és középiskolák, sportlétesítmények)

B alosztály (kulturális terület)

C alosztály (egyházi reakció)

D alosztály (F-dossziésok és egyéb)

III/V. osztály

III/1., 2., 3. önálló osztály

A III/III. Csoportfőnökség (1972–1979)

III/III–1 Osztály: elhárítás az egyházakban, szektákban, volt szerzetesek között; elhárítás nemzetközi szerveknél és emigráns szervezetekben (a III/I. Csoportfőnökséggel együtt);

III/III–2. Osztály: elhárítás az ifjúság körében (egyetemek, főiskolák, ifjúsági klubok, galerik stb.);

III/III–3. Osztály: a társadalomra veszélyes ún. F-dossziés személyek, volt politikai foglyok, röpcédulázók, falfirkálók stb. tevékenységének ellenőrzése, nyilvántartása, elhárítása;

III/III–4. Osztály: elhárítás a kulturális területen;

III/III–A Önálló alosztály: a párt és a kormány vezetőinek operatív védelme;

III/III–B Önálló alosztály: elemzés, értékelés, tájékoztatás;

Az 1979-es átszervezéstől 1990-ig

1. Osztály (Egyházi Reakció Elhárító)

„A” alosztály: római katolikus egyházzal szembeni elhárítás;

„B” alosztály: római katolikus egyházi vezetéssel és intézményekkel szembeni elhárítás;

„C” alosztály: protestáns és más egyházakkal ill. szektákkal szembeni elhárítás;

2. Osztály (Ifjúságvédelmi)

„A” alosztály: felsőfokú oktatási intézményekkel szembeni elhárítás;

„B” alosztály: ifjúságellenes reakciós erők elhárítása;

3. Osztály (Ellenséges személyeket elhárító, rendkívüli eseményeket felderítő)

„A” alosztály: F-dossziés személyekkel és politikai elítéltekkel szembeni elhárítás;

„B” alosztály: írásos elkövetők felderítése;

4. Osztály (Ellenséges ellenzék fő erőit elhárító)

„A” alosztály: radikális ellenzékiekkel szembeni elhárítás;

„B” alosztály: a „szektásnak” minősített egykori és aktív párttagokkal, a trockistákkal, ál-baloldaliakkal szembeni elhárítás;

„C” alosztály: nemzeti ellenzékkel szembeni elhárítás;

5. Osztály (Kulturális terület védelmével foglalkozó)

„A” alosztály: kiemelt objektumok védelme;

„B” alosztály: kulturális vonalak védelme;

6. Osztály (Ellenséges propagandaanyag készítését és terjesztését elhárító)

„A” alosztály: akciók végrehajtása;

„B” alosztály: akciók végrehajtása;

7. Osztály (Jelentőszolgálat, belső elhárítási adattár): jelentés, nyilvántartás;

Boreviczky Beatrix: Az Államvédelmi Hatóság szervezete, 1950–1953, in: Trezor 1. A Történeti Hivatal Évkönyve, 93. o.;

Cseh Gergő Bendegúz: A magyarországi állambiztonsági szervek intézménytörténeti vázlata, 1945–1990, in: Trezor 1, 78–89. o.;

Révész Béla: Források a titkosszolgálatok tanulmányozásához, JATE Press, Szeged, 2010, 60. o.

Állambiztonsági mi micsoda

(fogalmak és rövidítések)

3/a rendszabály

Telefonlehallgatás.

3/e rendszabály

Helyiség, lakószoba, iroda lehallgatása.

3/r

Rejtett fotó-, optika, televíziós berendezés beszerelése.

6-os karton

Az állambiztonsági hálózati nyilvántartásban a hálózati személy beszervezésével kapcsolatos adatokat tartalmazza.

A 6-os karton-családhoz még további, betűjeles kartonfajták tartoztak:

6/A karton: ezen a hálózati személy Magyarországon és külföldön található, operatív szempontból jelentős kapcsolatait tüntették fel.

6/B karton: a „K” és „T” lakások cím szerinti nyilvántartásához és a kutatáshoz.

6/C karton: a hálózati személyek speciális statisztikai nyilvántartásához és a kutatáshoz kellett kitölteni.

6/D karton: a hálózati személyek lakcím szerinti nyilvántartására szolgált.

Alapnyilvántartás

Azok kerültek alapnyilvántartásba, akik bármilyen tevékenységet kifejtettek a rendszerrel szemben, vagy akikről feltételezték a hatalommal szembeni ellenséges viszonyt. Ilyeneknek számítottak többek között az államellenes bűncselekmények elkövetői, az ellenzéki csoportosulások szervezői, hangadói, a rendszerellenesnek tartott vallási mozgalmak vezetői, az ellenséges emigráns szervezetek tagjai, az 1956-os tevékenységükért elítéltek, a Horthy-rendszer államigazgatásának vezető tisztségviselői.

ÁBTL

Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltára

anonimizálás

Az ügynökjelentésekben található, egészségi állapotra, kóros szenvedélyre, szexuális életre, faji eredetre, nemzeti, nemzetiségi vagy etnikai hovatartozásra, vallásos vagy más világnézeti meggyőződésre vonatkozó úgynevezett szenzitív információkat – amelyek annak idején alkalmasak lehettek a besúgottak megzsarolására, lejáratására – a levéltári törvény értelmében anonimizálják, kitakarják a szövegből, ezek csak az érintett halálát követő 30 év után ismerhetők meg.

B-dosszié

beszervezési dosszié

BM

Belügyminisztérium

BRFK

Budapesti Rendőr-főkapitányság

EGPR

Az állambiztonsági szervek egységes számítógépes nyilvántartásának rövidítése.

e/e vagy E. E.

előzetes ellenőrzés

F-dosszié

Figyelődosszié. Az állambiztonsági szervek olyan személyekről vezették, akikről feltételezték az ország állami, társadalmi, gazdasági rendje elleni fellépést, vagy magatartásukkal veszélyt jelentettek a rendszerre.

Figyelő karton

A hálózati nyilvántartásban, fokozatos beszervezése esetén a kiválasztott személy adatait tartalmazta.

fn.

fedőnév

hivatalos kapcsolat

Olyan intézményi vezetők közül választják ki őket, akik – egy belügyminiszteri parancs szerint – „beosztásuknál, hatáskörüknél fogva áttekintéssel rendelkeznek az adott terület helyzetéről és készséget tanúsítanak az állambiztonsággal összefüggő adatok szolgáltatására az operatív munkát elősegítő egyes személyi és tárgyi feltételek biztosítására.” A hivatalos kapcsolatot szóban kell meghallgatni, jutalomban részesíthető. Anyagait a kapcsolat megszakítása után meg kell semmisíteni.

inf.

informátor

Katpol

1945 márciusában Debrecenben katonai nyomozó szervként alakult meg a Honvédelmi Minisztérium Katonapolitikai Osztálya. Vezetőjévé Pálffy György* vezérkari századost nevezték ki. A Katpol a Magyar Kommunista Párt ellenfeleivel való leszámolás elsődleges eszköze lett. Foglyaikkal embertelenül, brutálisan bántak, rendszeresen kínozták őket. 1950 februárjában az állambiztonsági szervek összevonásakor beolvasztották az ÁVH-ba. A „Katpol emlőin nevelkedtünk” – fogalmazott egy alkalommal félig komolyan, félig tréfásan az ÁVH vezetője, Péter Gábor*.

KB

Központi Bizottság

K-dosszié

Körözési dosszié: az államellenes bűncselekmények miatt körözött személyek felkutatására és elfogására indított bizalmas nyomozás iratait tartalmazza.

K-ellenőrzés

A bizalmas nyomozás alatt álló személy postai küldeményeinek operatív ellenőrzése: felbontása, esetleg elkobzása.

KGB

Állambiztonsági Bizottság, rövidítve KGB (Комитет государственной безопасности, magyar átírásban Komityet goszudarsztvennoj bezopasznosztyi) a Szovjetunió állambiztonsági feladatokat ellátó szerve 1954 és 1991 között. A Szovjetunió Minisztertanácsa alárendeltségébe tartozott, vezetője (a Bizottság elnöke) miniszteri rangban volt, a munkát azonban ténylegesen a Szovjetunió Kommunista Pártja felügyelte és irányította.

Elődszervezetei:

1917-től: Cseka (CSK, Összoroszországi Különleges Bizottság); 1922-től: GPU (Állami Politikai Igazgatóság); 1923-tól OGPU (Egyesített Állami Politikai Igazgatóság); 1934-től GUGB (Állambiztonsági Főigazgatóság), az NKVD (Belügyi Népbiztosság) része; 1941 február-július, majd 1943: NKGB (Állambiztonsági Népbiztosság), kivált az NKVD-ből; 1946-tól: MGB (Állambiztonsági Minisztérium), az összes népbiztosságot minisztériumra nevezték át; 1953: MVD (Belügyminisztérium), újraegyesült az MGB és az MVD; 1954-től KGB, kivált az MVD-ből.

A külföldi hírszerzést és a katonai hírszerzést 1947-ben külön szervezetben, a Minisztertanács Információs Bizottsága néven összevonták, majd 1949-ben átszervezték és a Külügyminisztérium Információs Bizottsága néven működött 1952-ig, ekkor visszakerült az állambiztonság szervezetébe, az MGB-be.

K-lakás

Az ügynök és az operatív tiszt(ek) konspirált találkozói céljára szolgáló lakás, amelyet az állambiztonsági szerv illetve fedőszerve tartott fenn.

Kutató nyilvántartás

Ebbe a nyilvántartásba az alapnyilvántartásban szereplőknél kevésbé veszélyesnek ítélt személyek kerültek: az állami és társadalmi rend elleni bűncselekmény miatt elítélt, de amnesztiában részesült személyek, a nem kellően bizonyított politikai jellegű „bűncselekmények” elkövetői, az 1945 előtti erőszakszervezetek vezetői és tagjai, az 1945 előtt és után működött jobboldali pártok vezetőségi tagjai, a feloszlatott szerzetesrendnek tagjai stb.

M-dosszié

Munkadosszié. Ebbe gyűjtötték a hálózati személy által adott jelentéseket.

NOIJ

1979-től: a Napi Operatív Jelentések a III/I, III/II, III/III, IIII/IV csoportfőnökségek, megyei rendőr-főkapitányságok állambiztonsági szervei stb. által készített napi tájékoztató jelentések, amelyekből a III. Főcsoportfőnökségen készítettek összefoglaló tájékoztatókat.

Objektum (vonal) dosszié

Bizonyos objektumokra: minisztériumokra, hivatalokra, oktatási, művészeti, kulturális intézményekre (pl. színházakra, MTV-re, MTI-re stb.), gazdasági, stratégiai szempontból fontos gyárakra, illetve bizonyos témákra (vonalakra) vonatkozó dokumentumokat gyűjtötték össze ezekben a dossziékban. Az objektumokat a kémelhárítás, a belső reakció elhárítása, a katonai elhárítás, a határőr-felderítés, a büntetés-végrehajtás szervei jelölték meg, határozták meg parancsokban, utasításokban.

O-dosszié

Operatív dosszié. A személyi, csoport, figyelő, körözési, objektum, rendkívüli esemény, illetve az ellenőrző dossziék összefoglaló neve.

PNyF

Politikai Nyomozó Főosztály

PRO

Politikai Rendészeti Osztály

RED

Rendkívüli Esemény Dosszié: ebben gyűjtötték a rombolás, kártevés, röpcédulázás, falfirkálás, névtelen levél küldése, zászló letépése esetén – az ismeretlen elkövető(k) felkutatására – indított bizalmas nyomozás anyagait.

ref.

rendőri felügyelet

rezidens

Titkos munkatárs (tmt.), aki alkalmas több hálózati személy vezetésére.

Rendőrtiszti Akadémia

A Dzerzsinszkij Tiszti Iskolát 1959-ben átnevezték Rendőrtiszti Akadémiára (RAK): itt a BM tisztjei szerezhettek általános képzettséget, középiskolai végzettséget nappali és levelező tagozaton.

RTF

Rendőrtiszti Főiskola

SZT

Szigorúan titkos

SZT-tiszt

A szigorúan titkos állambiztonsági operatív tiszti állomány a hatvanas évek elejétől épült ki. Először hírszerzési területen: a hivatásos BM-hírszerzők a külképviseleteken vagy nemzetközi szervezetekhez – pl: ENSZ, UNESCO – akkreditált magyar képviseleteken diplomáciai fedésben dolgoztak. Idővel – az 1969. évi 002. számú BM parancs értelmében – a minisztériumokban, külkereskedelmi vállalatoknál, kutatóhelyeken, nagyobb üzemekben, gyárakban, fontosabb állami hivatalokban, szállodákban, a MÁV üzemigazgatóságoknál, a Központi Statisztikai Hivatalban, a Magyar Nemzeti Bankban, a Magyar Rádió és Televíziónál, az országos és megyei napilapoknál stb. is létrehoztak fedőállásokat SZT-tisztek számára. Feladatuk nemcsak az objektumvédelem, az ipari kémkedés megakadályozása, kémelhárítás volt, hanem a belső ellenség, a fellazítás elleni harc is. Munkájukat szigorú konspirációs szabályok szerint végezték. Az SZT-tisztek aktív vagy leszerelt operatív állambiztonsági tisztek közül kerültek ki, illetve a fedőmunkahely megbízható munkatársai közül választották ki őket, és aztán megfelelő kiképzésben részesültek. Boér Zoltán, Fráter Olivér és Ungváry Krisztián a kutatásaik alapján – a hódmezővásárhelyi EmlékPont támogatásával – egy több száz SZT-tiszt adatait tartalmazó listát tett közzé: [Külső hivatkozás]

társadalmi kapcsolat

Olyan személyek, akik az állambiztonsági szempontból fontos területeken „elhelyezkedésük, lehetőségük, és alkalmasságuk alapján képesek az állambiztonságot érintő kérdésekben rész-, vagy kiegészítő információkat szolgáltatni az adott területen jelentkező egyes jelenségekről, eseményekről, személyekről.” Szóban kell meghallgatni őket, jutalomban részesíthetők. Anyagaikat a kapcsolat megszakítása után meg kell semmisíteni.

T-dosszié

Titkos dosszié. Az egyébként is titkosított iratokon belül egyes fontos ügyek külön, szigorúbb előírások szerinti kezelése.

T-lakás

Az ügynök és az operatív tiszt(ek) találkozására szolgáló lakás, amelyet azonban nem az állambiztonsági szervek tartottak fenn, hanem megbízható – vagy nyolcvan százalékban MSZMP-tag – magánszemélyek. A lakások „beszervezése” hazafias alapon, az önkéntesség elve alapján történt. A folyamatos átszervezések ellenére Budapesten a lakások többsége az V., XI., és a XIII. kerületben koncentrálódott, különösen az Újlipótvárosban a Pannónia (Rajk László) utca és a Pozsonyi út környékén.

tmb.

Titkos megbízott, aki elvi meggyőződésből működött együtt az állambiztonsági szervekkel.

tmt.

Titkos munkatárs, az állambiztonsági szervek hálózatának legmegbízhatóbb tagja: elvi meggyőződéséből, áldozatkészen, kezdeményezőleg vett részt a titkos együttműködésben, és a legbonyolultabb feladatok elvégzésére is alkalmas volt.

V-dosszié

Vizsgálati dosszié: ebben találhatók az állambiztonsági szervek hatáskörébe tartozó ügyekben, általuk lefolytatott büntetőeljárás iratai.

Felhasznált irodalom:

ÁBTL, „Tájékoztató a leggyakrabban előforduló állambiztonsági szakkifejezésekről, rövidítésekről és kódokról” – összeállította: Cseh Gergő Bendegúz;

A 0012/1972. számú (július 31.) BM parancsból (ÁBTL);

Tabajdi Gábor: Titkos belügyi lakások Budapesten, HVG online, 2010. november 18. [Külső hivatkozás];

Tabajdi, i. m. 244. o.

Wikipédia

Állambiztonsági Ki kicsoda

A szócikkek megírásához elsősorban a tisztek ÁBTL-ben levő személyi dossziéi (ún. „személyi fogyaték”) anyagait: a különböző időben született önéletrajzokat, adatlapokat, a munkájukra vonatkozó feljegyzéseket, jelentéseket, a főnökök minősítéseit, az esetleges fegyelmi ügyek jegyzőkönyveit használtam fel. Segítséget jelentettek az ÁBTL Archontológia életrajzai, illetve különböző, a korszakkal foglalkozó könyvek szócikkei, jegyzetei is. Egyes tisztekről viszonylag sok dokumentum áll rendelkezésre, míg másokról csak nagyon kevés, vagy semmi. A szövegben (minden fejezetben az első előfordulásnál) csillaggal jelölöm azokat a tiszteket, akikről találtam anyagot, és így ők szerepelnek ebben a fejezetben.

A szócikkekben szerepelnek a politikai rendőrség legfőbb irányítói, a belügyminiszterek, és az ő állambiztonsági helyetteseik is.

Agócs István (1929–?)

Belügyi pályáját 1946-ban kezdte Szegeden közrendőrként. 1948 szeptemberétől az ÁVH helyi osztályán, majd Budapesten, a központban dolgozott. 1953-ban a Tanulmányi Osztályról a belső reakció-elhárításhoz került: csoportvezető, majd alosztályvezető. A forradalom után az Országos Rendőr-főkapitányság Politikai Nyomozó Főosztályán alosztályvezető, 1958 és 1962 között a II/5 Osztályon (belső elhárítás) az A alosztály vezetője. 1966-tól 1971-ig osztályvezető a III/III-3 élén (horthysta erőszakszervek, volt fasiszta és polgári pártok, politikai elítéltek, ellenforradalmárok, aktív ellenséges személyek elhárítása). Ezután a BRFK Állambiztonsági Szervénél alosztályvezető, mb. osztályvezető, osztályvezető, 1985-től pedig osztályvezetői beosztása megtartása mellett a rendőrfőkapitány állambiztonsági és ügyrendi helyettese. 1988-ban nyugdíjazták, de 1989-ben tanácsadóként foglalkoztatták, napi 6 órában havi 12 ezer forintért.

1963-ban A bomlasztás, leválasztás, elszigetelés, mint a realizálás módszerei címmel írt tanulmányt. A hatvanas-hetvenes években ő vezette a volt politikai elit elleni bizalmas nyomozásokat, bomlasztó eljárásokat. Része volt a népi írók elleni eljárások kitalálásában és engedélyezésében.

Lengyel születésű felesége szovjet hírszerző, és egyidejűleg a magyar állambiztonság D-27 kódszámú SZT-tiszje volt.

Rangjai: r. tizedes (1948), r. főhadnagy (1949), áv. főhadnagy (1949), százados (1956), őrnagy (1958), alezredes (1964), ezredes (1986).

Iskolai végzettsége: Dzerzsinszkij Tiszti Tanosztály; MSZMP KB Pártfőiskola (kétéves); Rendőrtiszti Főiskola ÁB szak, kéthónapos vezető-továbbképző tanfolyam.

(ÁBTL, Archontológia; A megtorlás szervezete, A politikai rendőrség újjászervezése és működése 1956–1962, Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltára – L’Harmattan, Budapest, 2013, 138. o.; Tabajdi–Ungváry, i. m. 128. o.)

Balázsi Béla (1921–1975)

Szülei korán elváltak, anyja nevelte, vasöntő mester apját nem ismerte. 1941 év végén szerszámkészítő tanoncként szabadult. 1944-ben megszökött a katonai alakulatától és részt vett a fegyveres ellenállásban, ezért letartóztatták. A vizsgálati fogságban – hogy ne kelljen vallomást tennie – felvágta a torkát, ettől rekedt, halk lett a hangja. (Ez egy későbbi jellemzése szerint akadályozta a munkájában.)

1945-ben került a politikai rendőrséghez, 1950-ig – nyomozóként, majd kémelhárítóként – hálózati operatív munkát végzett; csoportvezető, alosztályvezető, osztályvezető-helyettes volt. 1950–1955 között a Vizsgálati Főosztályt vezette, majd a kémelhárításnál szolgált.

1952-es minősítése szerint „a kapott kritikát néha csak formálisan fogadja el […] Munkája néha felületes, beéri látszateredményekkel.” A dokumentumra kézírással Juhász ezredes ezt írta: „Ez a jellemzés egy árnyalattal jobbnak tünteti fel a helyzetet a valóságnál. […] súlyosabbnak ítélendő a hibák állandó takargatása is.” 1953 decemberében Gerő Ernő belügyminiszter értékelte a tevékenységét: „Több bizalmas munkában részt vett, ahol jól megállta a helyét. Mint a Vizsgálati Főosztály vezetőjének komoly érdemei vannak a helyes vizsgálati módszerek meghonosításában és a törvényesség megszilárdításában. Számos jelentős államellenes bűnügy kivizsgálásában eredményes munkát végzett.”

1956. november 1-jén négy társával együtt az „ellenforradalmárok” letartóztatták Kesztölcön és Dorogra szállították őket: „kihallgatása alkalmával több államtitkot képező adatot mondott el, szembesítések során felfedte az ugyancsak őrizetben tartott Babics rny. szds.-sal kapcsolatban, hogy ő is államvédelmi tiszt, aminek következtében Babics szds-t súlyos bántalmazásoknak és vallatásoknak vetették alá.” Ezért Balázsi ellen 1957. január 15-én Tömpe István, a belügyminiszter első helyettese vizsgálatot indított, és ennek idejére – teljes illetménye meghagyásával – felfüggesztette beosztásából. 1957. október 1-jén saját kérésére leszerelték.

1958 szeptemberében Debrei József őrnagy a Kohó- és Gépipari Minisztérium Központi Személyzeti Osztályának megkeresésére azt válaszolta, hogy Balázsi a BM-ben „munkáját jól végezte, magatartása ellen kifogás nem volt.” Balázsi ekkor főosztályvezetői beosztásban a minisztériumban dolgozott, majd a tárcához tartozó Műszaki Tájékoztató és Propaganda Intézetet vezette. (Később zöldséget árult egy vásárcsarnokban.)

Rangjai: alhadnagy (1945), áv. hadnagy (1948), áv. százados (1949), áv. őrnagy (1952), áv. alezredes (1954).

Iskolai végzettsége: 3 polgári, 6 hónapos nyomozói tanfolyam, 1952-es adat szerint az ELTE JTK levelező tagozatán tanult (nem tudni, hogy befejezte-e a tanulmányait).

Államvédelmi munkájáért több kitüntetésben részesült.

(ÁBTL, BM Központi Fogyaték 0211)

Biszku Béla (1921)

1937–1945: lakatosinas majd szerszámlakatos. 1938-ban bekapcsolódott az ifjúmunkás-mozgalomba, 1943-ban belépett a Vasas Szakszervezetbe, 1944-ben a Magyar Kommunista Pártba. 1944–1945-ben az angyalföldi fegyveres ellenállás egyik szervezője.

1946-tól az MKP Budapesti Pártbizottságán munkatárs, majd osztályvezető. 1949 júniusától a Budapesti Pártbizottság Káderosztályának vezetője. 1951-es leváltásától 1953-ig a X. kerületi, 1955 szeptemberétől 1956 október végéig pedig a XIII. kerületi pártbizottság titkára.

1956–1957: az MSZMP Budapesti Bizottságának első titkára. A forradalom első napjaiban a XIII. kerületi Pártbizottság tagjaiból, párttagokból és munkásokból fegyveres csapatokat szervezett a felkelők ellen. A forradalom utáni megtorlás egyik irányítója. 1957. február 28-tól a Forradalmi Munkás-Paraszt Kormány tagja, ekkor bízták meg a belügyek vezetésével. Augusztus 26-án Moszkvában tárgyalt a Nagy Imre-per előkészítéséről. 1961 szeptemberétől 1962 novemberéig a Minisztertanács elnökhelyettese. 1962 novemberétől 1978-ig az MSZMP KB adminisztratív ügyekért felelős titkára. 1965-től Kádár János állandó helyettese. 1958–1971 és 1975–1985 között országgyűlési képviselő. 1956 novemberétől tagja az MSZMP IKB-nak, 1985-ig az MSZMP KB-nak, 1980-ig a PB-nek is.

(Tabajdi–Ungváry, i. m. 99. o.)

Skrabski Fruzsina és Novák Tamás Bűn és büntetlenség című 2010-ben készült dokumentumfilmjében Biszku többek között a következőket mondta 1956-ról: „[…] én ellenforradalomnak tartom.”; A megtorlásról, ítéletekről: „Mi ezekben az ügyekben konkrétan semmiféle beavatkozással nem éltünk. Ez legenda. […] Mi nem avatkoztunk személyesen egyetlen ügybe se.”; Nagy Imréről: „[…] megérdemelte a sorsát.”; Saját felelősségéről: „Senkitől nem kérnék bocsánatot. […] Nincs miért bocsánatot kérnem!

Dékán István (1919–1975)

Rákosi Mátyás unokahúgának, Kardos Évának a férje. 1943-tól a KMP tagja. Négy polgárit végzett. Pincérnek tanult, néhány évig (1936–1937-ben, ill. 1939–1940-ben) a szakmájában, 1937 őszétől 1939 végéig pedig a Hamburg melletti autópálya építkezésén dolgozott. 1940 őszén bevonult, és árkász lett. 1942-ben szovjet hadifogságba esett, 1943 májusától elvégezte az antifasiszta iskolát, ezután 1944 tavaszáig egy partizánegységben a német vonalak mögött harcolt, majd ejtőernyős kiképzést kapott.

Állambiztonsági pályafutása 1945 januárjában kezdődött: politikai nyomozóként az elsők között tette le az esküt. A Budapesti Főkapitányság Politikai Rendészeti Osztályára, majd az ÁVO-hoz került: itt a Külföldi hírszerzés és elhárítás alosztály vezetője, őrnagyi rangban. 1948 októberétől a BM ÁVH B ügyosztályán a Külföldi elhárítás alosztály vezetője alezredesként. 1950 első félévében a Kémelhárító Osztály vezetője. Tevékenyen részt vett a koholt vádakkal letartóztatott politikai foglyok kihallgatásában. 1950 második felében leváltották, „a párthoz, feletteseihez, munkatársaihoz való rossz viszonya, szakmai és politikai önképzésének elhanyagolása” miatt. Ezután a Belkereskedelmi Minisztériumban osztályvezető, majd a hadiiparért felelős – Rákosi testvére, Bíró Ferenc irányította – Középgépipari Minisztériumban személyzeti előadó. 1953 májusában visszahívták a Belügyminisztériumba, de már előtte januártól részt vett a Péter Gábor és társai ügyében indult vizsgálatban. Júliustól belügyminiszter-helyettessé, 1954 januárjától államvédelmi miniszterhelyettessé nevezték ki vezérőrnagyi rangban, 1955 decemberétől 1956. október 22-ig a belügyminiszter első, államvédelmi helyettese. Ő felügyelte többek között a hírszerzést, a kémelhárítást, katonai elhárítást.

A forradalom napjaiban a Szovjetunióba menekült, és 1957 nyarán tért haza. Az Európa Kiadónál dolgozott fordítóként 1960-ig, amikor kinevezték a Nemzeti Szálló igazgató-helyettesévé, később egyidejűleg a Vendéglátó-ipari Technikumot és a visegrádi Hotel Silvanust igazgatta. 1962 augusztusában kizárták az MSZMP-ből.

(Trójai faló a Belügyminisztériumban. Az ÁVH szervezete és vezérkara 1953–1956, L’Harmattan, Budapest, 2014, 180–181. o.; Müller Rolf: Politikai rendőrség a Rákosi-korszakban, Jaffa, Budapest, 2012, 111. o.)

Dudás Lukács (1930–?)

Személyi anyaga nem található az ÁBTL-ben. Csak annyi deríthető ki róla, hogy 1953-ban már az ÁVH-nál dolgozott tizedesként.

(ÁBTL, 2.8.1 – BM állományparancsok – 1-53/1953/49. kötet)

Dzerzsinszkij, Feliksz Edmundovics (1887–1926)

Egy nyolcgyermekes lengyel földbirtokos fia. 1917. december 7-én az ő javaslatára és vezetésével jött létre az „ellenforradalom és szabotázs elleni harcra” a Cseka. 1919 végére a szervezet az egész országot behálózta. A gyerekként jezsuita papnak készült, aszkétikus, puritán, kötelességtudó Dzerzsinszkij teremtette meg a Cseka minden törvény felett álló hatalmát. Előbb Lenin „hű ebe”, majd tekintélyével és támogatásával Sztálint segítette a hatalomba. „Tökélyig jutott a csekista művészetben, az ellenség ízekre szedésében” – ahogy utódja, a szintén lengyel származású Vjacseszlav Menzsinszkij jellemezte.

(Donald Rayfield: Sztálin és hóhérai – A zsarnok, és akik neki gyilkoltak, Park, Budapest, 2011)

Farkas Vladimir (Lőwy, 1925–2002)

Az ÁVH egyik vezetője. Apja, Farkas Mihály, az országot irányító Rákosi-trojkában honvédelmi miniszter.

Nagyanyja nevelte fel szülővárosában, Kassán. Édesapja 1939-ben vitette ki magához Moszkvába. A háború kitörésekor önkéntesként tankelhárító árkokat ásott. Később apjával, annak családjával és az emigráns magyar pártvezetéssel együtt Ufába telepítették át. Itt néhány hónapig esztergályosként dolgozott. 1942–1943 között az MKP megbízásából elvégezte a Komintern káderképző iskoláját, 1944-ben rádiós kiképzést kapott.

1945-ben tért haza, az MKP pártközpontjában lett rádiós. 1946-ban a Magyar Államrendőrség Államvédelmi Osztályára került, alhadnagyként a lehallgatásokkal és a levélcenzúrával foglalkozó (IX.) alosztályra. 1948 augusztusától az alosztály vezető-helyettese, 1949 márciusától vezetője. A Rajk-perben nemcsak a lehallgatást végezte, de Justus Pál és Cseresznyés Sándor egyik kihallgatója is volt. A per után soron kívül őrnaggyá léptették elő. 1950-ben a szociáldemokraták, illetve Szűcs Ernő ÁVH ezredes elleni vizsgálat egyik irányítója, 1950 elejétől az ÁVH Operatív Főosztályát vezette, 1951 szeptemberétől a Hírszerző Főosztályt.

Részt vett Kádár János és Kállai Gyula kihallgatásában. 1955-ben saját kérésére távozott az ÁVH-ból.

1956 nyarán a pártvizsgálat felelősnek mondta ki őt is a törvénysértésékért, ezért augusztusban kizárták a pártból, októberben pedig letartóztatták. 1957-ben 12 évre ítélték. Egyéni kegyelemmel szabadult 1960. április 1-jén. Félreállították, mellőzött ember lett. Először fordítást vállalt, mások nevén bedolgozott, a Belkereskedelmi Kölcsönző Vállalatnál bérelszámoló volt. Az ELTE-n megkezdett tanulmányait nem fejezhette be, a KSH-nál középfokú, majd felsőfokú statisztikusi képesítést szerzett. Ilyen minőségben végezte munkáját, majd 1976-tól nyugdíjazásáig, 1986-ig a Volán Tröszt tanácsadója.

Rangjai: áv. százados (1948), áv. őrnagy (1949), áv. alezredes (1951).

(Trójai faló a Belügyminisztériumban, i. m. 200–201. o.)

Fodor Miklós (1924–1985)

Eredetileg nyolc elemit végzett. 1949 elejétől szolgált az ÁVH-nál, a Belügyminisztériumban, de 1956 előtti tevékenységéről nem rendelkezünk adatokkal. 1956. október 23-tól 30-ig a BM központi épületében tartózkodott, több akcióban vett részt.

„Jó munkájának eredményeképpen – áll 1958-as minősítésében – kilenc ellenforradalmi tevékenységet kifelytő [sic!] személy került őrizetbe, s 37 személy ellen szabadlábon indult eljárás. Ezen kívül nagyrészt már feldolgozott öt ’Forradalmi Katonai Tanács’-ban szereplő személyek ügyét.”

1960-ig a belső elhárítás területén, a volt horthysta erőszakszervezetek vonalán dolgozott. „A kutató, felderítő munkája során több mint 100, megyénk területén élő olyan személyt derített fel, akik ellenséges kategóriát képeznek és ez ideig nem szerepeltek nyilvántartásunkban.” (1960)

1960 és 1962 között jeles eredménnyel elvégezte a BM Rendőrtiszti Akadémiáját, nappali tagozaton. Ezután operatív beosztottként a Szolnok megyei Rendőr-főkapitányság III/III-1 alosztályára került „[…] új munkaterületre, az rk. egyház és szerzetesek vonalára lett helyezve.” 1963-ban főoperatív beosztottá léptették elő. 1968 végétől a megyei III/III-nál szolgált. „Az ügynökség tartása és foglalkoztatása tekintetében a következetesség, pontosság jellemezte munkáját, kapcsolatai tisztelték és megfelelő tekintélyt szerzett előttük.” Ugyanakkor „munkája során előfordult eredménytelenség – nem a legjobban sikerült beszervezés vagy akció.” (1968)

1973 nyarán saját kérésére nyugdíjazták.

Rangjai: őrmester (1949), főtörzsőrmester (1950), alhadnagy, hadnagy (1951), főhadnagy (1954), százados (1958), őrnagy (1963), alezredes (1969)

Nyolc kitüntetést kapott, többek között a Munkás-Paraszt Hatalomért Érdem Érmet az „Ellenforradalom leverésében való részvételért.” Ötször kapott dicséretet – a főkapitánytól is –, és háromszor pénzjutalmat is. Négyszer követett el fegyelemsértést (1959-ben, 1965-ben és 1971-ben kétszer), de ezek oka egy kivételével az adatlapján törölve van. 1959-ben írásban figyelmeztették, mert „ismerős polgári személy lakásügyébe jogtalanul beleavatkozott.”

(ÁBTL, Jász-Nagykun-Szolnok megyei Fogyaték, 933)

Földes László (1914–2000)

Eredetileg asztalos. A káderosztály vezető-helyettese 1946-tól 1948-ig az MKP budapesti pártbizottságán, 1949 és 1951 között az MDP Központi Vezetőségében. Ezután Sztálinvárosban nagyüzemi párttitkár. 1955-től külkereskedelmi miniszter-helyettes.

1956 októberében a párt katonai bizottságának tagja. Az IKB, ill. KB tagja (1956–70), a párt Szervező Bizottságában is részt vett (1956–57). A KB Káderosztályának vezetője (1957), Tömpe István utódjaként lett a belügyminiszter első helyettese, főleg az állambiztonságot felügyelte 1964-ig. 1967–1972: mezőgazdasági és élelmezési miniszterhelyettes, majd 1980-ig a Hungexpót vezette.

Galambos József (Háner, 1921, Bécs –1979)

Négy polgárit végzett, majd vasesztergályosként dolgozott. 1938-ban belépett az SZDP-be, 1944-ben az MKP-ba. 1942-től katona, 1944 októberében megszökött az egységétől. 1945-től a MADISZ-ban különböző tisztségeket töltött be. 1948 októberétől az MDP KV Szervezési Osztályán instruktor, 1950–1952 között a KV Ifjúsági Osztályát vezette. A kétéves pártfőiskola elvégzése után a KV Párt-és Tömegszervezetek Osztályán főinstruktőr.

1956 júniusában lépett belügyi szolgálatba: a BM VI. (Mezőgazdasági Szabotázselhárító) Osztály vezetője lett alezredesi rangban. A forradalom bukása után a szovjet csapatokkal elhagyta Budapestet, majd részt vett a Politikai Nyomozó Főosztály megszervezésében, helyettes vezetője, majd 1958 elejétől a főosztály vezetője. 1961 márciusától 1966 elejéig belügyminiszter-helyettes, majd I. helyettes, emellett 1962 augusztusától 1966-ig a III. Főcsoportfőnökség vezetője. 1966-tól 1973-ig a belügyminiszter személyügyi helyettese, a IV. Főcsoportfőnökség vezetője. Saját kérésére nyugdíjba helyezték és ekkor a Vörös Zászló Érdemrenddel tüntették ki. 1966–1970: az MSZMP KB tagja.

Rangjai: alezredes (1957), ezredes (1958), vezérőrnagy (1962)

(Trójai faló a Belügyminisztériumban, i. m. 218–219. o.; ÁBTL, Archontológia

Harangozó Szilveszter (1929)

A MÁV-nál, majd egy cipőgyárban dolgozott. 1949-ben került az ÁVH-hoz próbarendőrként, majd különböző megyei osztályokon szolgált. 1951-ben a központba, az Ellenőrzési osztályra helyezték. 1952-ben előléptették főhadnaggyá és kinevezték az ÁVH titkárság vezetőjévé, majd a BM Belső reakció-elhárítás Osztályán főoperatív beosztott, csoportvezető.

A forradalom leverése után az ORFK Politikai Nyomozó Főosztály egyik megszervezője, annak alosztályvezetője, majd a II/5 osztályon (belső reakció elleni harc) alosztályvezető-helyettes, osztályvezető-helyettes. Részt vett többek között Fekete Sándor, Hegedűs B. András, Litván György, Mérei Ferenc kihallgatásain. 1963 után ő felügyelte a népi írókat, a tudományos intézményeket, és irányította az ügynökhálózat újjászervezését. Ő volt a tartótisztje Szakáts Miklós színésznek, Szepesi Györgynek, vagy Nagy Péter akadémikus, irodalomtörténésznek.

1962 végétől 1966-ig vezette a III/III-5, illetve 4. osztályt (elhárítás kulturális területen), 1966-ban a III/III csoportfőnök helyettesének nevezték ki, 1977-től csoportfőnök és a főcsoportfőnök első helyettese. 1985 elejétől 1989. április 30-ig a III. Főcsoportfőnökség vezetője, egyúttal állambiztonsági miniszterhelyettes. Állandó tagja az MSZMP KB operatív bizottságának, amely meghozta az „ellenséges-ellenzéki” személyek elleni intézkedéseket. Fontos kezdeményező szerepet játszott különböző folyóiratok (Liget, Tiszatáj, Mozgó Világ) betiltásában, ellenzékiek kirúgásában, vegzálásában.

Rangjai: ezredes (1965), vezérőrnagy (1972), rendőr altábornagy (1985).

Iskolai végzettsége: Öt elemi, négy polgári, kereskedelmi iskola, pártiskola (hat hónapos), Dzerzsinszkij iskola (három hónapos), két félév az ELTE BTK történelem szakán, félbehagyott tanulmányok az ELTE jogi karán, Marxizmus– Leninizmus Esti Egyetem, hároméves pártiskola, MSZMP Politikai Főiskola vezetőképző tanfolyama.

28 kitüntetésben, 22 dicséretben és jutalomban részesült. 1979-ben aranytőrt, 1989-ben húszezer forint értékű festményt és aranyórát kapott.

(ÁBTL, Archontológia; Tabajdi Gábor – Ungváry Krisztián: Elhallgatott múlt. A pártállam és a belügy. A politikai rendőrség működése Magyarországon 1956–1990, 1956-os Intézet- Corvina, Budapest, 2008, 228–232. o.)

Hárs István (1924–2014)

A gimnázium befejezése után fémesztergályosként dolgozott. 1944 tavaszán megszökött a munkaszolgálatból. 1945 utáni munkahelyei: MKP pártapparátus (segédmunkás), Tudakozó Iroda, majd a Budapesti Pártbizottság Agitációs és Propaganda Osztályán, illetve az MDP Szervező Bizottságán politikai munkatárs. 1950 és 1952 között elvégezte a kétéves pártfőiskolát. 1952 és 1954 között az MDP KV Adminisztratív Osztályának helyettes vezetője. 1954 szeptemberétől áv. ezredesként a Hírszerző Osztály (1955. október 1-től Főosztály) élére nevezték ki. 1955. december 16-tól belügyminiszter-helyettes, egyben az Államvédelmi Főcsoportfőnökség vezetője.

1957 júniusában került a Magyar Rádióhoz: először az Agitációs és Propaganda Főosztályt vezette, 1959 októberétől a Magyar Rádió és Televízió elnökhelyettese, a két intézmény szétválása után, 1974-től 1988-ig a Magyar Rádió elnöke. 1975–1988: az MSZMP KB tagja.

Iskolai végzettsége: ELTE Jogi Kar.

(Tóth Eszter: A politikai és gazdasági hírszerzés szervezettörténete 1945–1990. in: A megtorlás szervezete, i. m. 398. o.; Trójai faló a Belügyminisztériumban, i. m. 245. o.

Hollós Ervin (Holzschlag, 1923–2008)

Hat elemit végzett, szűcssegéd volt. 1938-tól az MSZDP ifjúsági csoportjának titkára, 1939-től a párt Országos Ifjúsági Bizottságának tagja, a betiltott Kommunista Párt tagja. 1942–1944 között börtönbüntetésre ítélték tiltott kommunista és háborúellenes tevékenység miatt. 1945-től a MADISZ budapesti titkára, 1952–1956 között a DISZ KV titkára. Az ötvenes évek elején elvégezte a hároméves pártfőiskolát és az ELTE BTK történész szakát.

A restauráció során Kádár János felkérésére a Belügyminisztérium állományába került. 1957. április 15-től az ekkor megalakított II/5 Osztály (belső reakcióelhárítás) vezetőjévé nevezték ki, alezredesi rangfokozattal. Aktívan részt vett a megtorlásokban, így a Petőfi kör vezetőinek letartóztatásában és kihallgatásában, a Nagy Imre-per előkészítésében.

1962-ben több sztálinista vezető káderhez hasonlóan, őt is eltávolították a BM-ből. Kinevezték a Művelődésügyi Minisztérium Marxizmus–Leninizmus Oktatási Osztályának helyettes vezetőjévé, emellett a Budapesti Műszaki Egyetemen a tudományos szocializmus tantárgyat oktatta. A hatvanas évektől, részben feleségével – Lajtai Verával, a Pártélet című folyóirat szerkesztőjével – több könyvet is írt a forradalomról (közülük a legismertebb a Köztársaság tér 1956 című), amelyekben a szovjet katonai beavatkozás és a megtorlás jogszerűségét bizonygatta, és azt, hogy 1956 a horthysta-fasiszta erők ellenforradalmi puccskísérlete volt, a külföldi imperialista erők segítségével.

Eörsi István az Igaz mértékkel című, az Élet és Irodalom 2003. január 20-i számában megjelent cikkében többek között ezt írta Hollósról: „[…] 1955 tavaszán a Szabad Ifjúságtól rúgatott ki. 1955 őszén az Akadémia államvédelmi vagy pártapparátusának segítségével meggátolta, hogy Lukács György aspiránsa lehessek. 1960 áprilisában feltehetően bátyám közbenjárására és a kommunista nómenklatúra jóvoltából felkerültem az egyéni kegyelemmel szabadulók listájára, de Hollós […] arra hivatkozott, hogy szabadulásom esetén nem garantálható a közrend, és elérte, hogy ekkor még ne engedjenek ki. […]

(Tabajdi–Ungváry, i. m. 70–73. o.)

Horváth József dr. (1931–?)

Üveggyárban, 1945–1949 között pedig a csepeli acél- és fémműben, majd asztalos tanoncként dolgozott. 1949 elején lépett belügyi szolgálatba: a szombathelyi karhatalmi századnál, kiképző ezrednél, majd Győrben, Budapesten raj-, őrsparancsnok, az ÁVH Belső Karhatalmi egységeinél és különböző parancsnokságainál segédtiszt, századparancsnok, tiszti kiképző, beosztott.

A forradalom alatt – önéletrajza szerint – hatszor vett részt karhatalmi bevetésben, november elején a Kozma utcai börtönbe csukták. 1956 végétől kormányőr – részt vett Kádár János személyes védelmében is –, majd a Politikai Nyomozó Osztálynál főelőadó, operatív beosztott. 1959-től főoperatív beosztottként a II/5 Osztály (belső reakció-elhárítás) E alosztályán a bíróságok, ügyészség, és az ügyvédi kamarák elhárítási területén tevékenykedett. 1964–1970 között a III/III-4 Osztály (Elhárítás a kulturális területen) A alosztályának csoportvezetője, majd a B alosztályvezetője.

1973-tól egyre feljebb jutott a belügyi ranglétrán. Először a III/III-2 Osztály (elhárítás az ifjúság körében) vezetője, majd 1974-től 1981-ig a III/III-4 Osztály vezetése mellett a csoportfőnök helyettese, majd 1984-től első helyettese, 1985től 1990-ig nyugállományba helyezéséig csoportfőnöke.

Fizetése 1985 januárjában – csoportfőnökké történt kinevezésekor – 10 850 forint, 1989 januárjában 26 100 forint volt.

Rangjai: próbarendőr (1949), áv. főhadnagy (1955), százados (1958), őrnagy (1963), alezredes (1968), ezredes (1975), vezérőrnagy (1985)

Iskolai végzettsége: BM Karhatalmi Tanfolyam, MDP három hónapos pártiskola, Határőr és Belső Karhatalmi Tiszti Iskola, ELTE Állam- és Jogtudományi Kar, Marxizmus–Leninizmus Esti Egyetem, SZKP Pártfőiskola, MSZMP KB Politikai Főiskola: 10 hetes, illetve 2 hónapos vezető-továbbképző tanfolyam.

19 kitüntetésben részesült; többek között: Munkás-Paraszt Hatalomért, „Az állambiztonság tiszteletbeli munkatársa” (KGB- jelvény), Harci együttműködés erősítése érdemérem (KGB), szovjet Vörös Csillag Érdemrend. 30 alkalommal kapott dicséretet, illetve jutalmat (1980-ban a KGB elnökétől tárgyjutalmat az eredményes együttműködésért, 55. születésnapjára aranytőrt a belügyminisztertől). A rendszerváltás után több, félrevezető információkat tartalmazó visszaemlékezése jelent meg.

(ÁBTL, Archontológia; Tabajdi–Ungváry, i. m. 116–117. o.; Szigorúan titkos ’89, L’Harmattan, Budapest, 2014)

Kabai Mihály (1928 –?)

Nyolc elemit végzett. 1947 és 1950 között üveggyári segédmunkás, ezután sorkatona. 1952-től szolgált a politikai rendőrségnél, elvégezte a Dzerzsinszkij iskolát. 1956 előtti tevékenységére vonatkozóan nincsenek dokumentumok.

A forradalom napjaiban részt vett a Belügyminisztérium épületének védelmében és több fegyveres akcióban. Az év végén Nyíregyházára helyezték a megyei RFK Politikai Nyomozó Osztályra, majd kérésére hamarosan Szolnokra került a Vizsgálati alosztályra, vizsgálónak. 1958-as Minősítése szerint „Munkáját a kezdeti időben nagy szorgalommal és odaadással végezte, később […] személyi ellentétek keletkeztek vezetője és közötte, valamint a vizsgálati alosztály egyes dolgozói között, ami munkájának hanyatlásához vezetett. Volt alosztály vezetője leváltása után újból nagy lendülettel fogott […] munkájához, azonban, amikor tudomására lett hozva, hogy nem lesz megbízva az alosztály vezetésével és más munkaterületre kerül át, újabb törés következett be.” 1958-ban az Útlevél csoportnál előadó volt, majd operatív munkásként államtitok-védelem lett a feladata. („[…] hálózat kiválasztása, szervezés terén merülnek fel problémák. Többször előfordult, hogy tanácstalan.”)

1963 és 1967 között Figyelődossziés személyekkel, volt politikai elítéltekkel, majd 1971-ig a volt szerzetesrendek tagjaival foglalkozott. Ezután kiemelt főoperatív beosztottként visszahelyezték a „veszélyes személyek” ellenőrzésére. A váltást „sérelmesnek ítélte meg […] Munkakörének megváltoztatása emberi magatartásában, munkája végzésében, aktivitásában negatív változást eredményezett. Ezzel magyarázható – áll az 1975-ös Minősítésében – hogy ital hatása alatt az operatív elveket sértő cselekményt követett el, melyért a Szerv vezetője ’megrovás’ fenyítésben részesítette.” 1975 és 1983 között még kétszer fenyítették szolgálati fegyelem megsértése, illetőleg tiszthez méltatlan magatartása miatt.

Minősítéseiben visszatérőek a magatartásával kapcsolatos problémák. Sértődékeny. „Kijelentéseit esetenként indulat vezérli, téves nézeteihez mereven ragaszkodik.” Véleménye „esetenként sértő, nem eléggé objektív.” Főnökei azt várják tőle, hogy munkáját „nagyobb ambícióval és lelkesedéssel végezze.” 1983-ban nyugdíjazták.

1966-tól őrnagy, és ebben az évben fejezte be a kétéves Rendőrtiszti Akadémiát. Pályafutása során öt kitüntetést kapott.

(ÁBTL, Jász-Nagykún-Szolnok megyei Fogyaték, 1436)

Kolláth Ferenc (1928–?)

Belügyi szolgálatának kezdete 1947 június. Az ötvenes évek első felében főhadnagyként az angol-amerikai osztály A alosztályának helyettes vezetője. 1960 körül az illegális rezidentúrák felállításával és irányításával foglalkozó 19 fős II/3-G alosztályt vezette őrnagyi rangban. 1982. június 16-án az MSZMP Belügyminisztériumi Bizottsága elméleti tanácskozásán előadást tartott a hírszerzés 1956. október 23. és 1957 júliusa közötti időszakáról (in: Történeti hűséggel. A Belügyminisztérium és szervei újjászervezése, a hatalom megszilárdításáért kifejtett tevékenysége, 1985, BM Könyvkiadó).

Vékonyka személyi-dossziéjában nagyon kevés dokumentum található. 1985 áprilisában ment nyugdíjba. Rendőrtiszti Akadémiát végzett, angol felsőfokú nyelvvizsgát tett le. 1964-től alezredes. Pályáján 12 kitüntetést kapott, 1957-ben – nyilván az „ellenforradalom leverésében” szerzett érdemeiért – hármat is (Munkás-Paraszt Hatalomért, Fegyverrel a hazáért, Közbiztonsági Érem arany). Többször részesült parancsnoki dicséretben, pénz- és tárgyjutalomban is, 1988-ban pedig szociális körülményei miatt 6000 forintos segélyben. A felesége is a BM-ben dolgozott.

(ÁBTL, BM Központi Fogyaték 17200; A megtorlás szervezete, i. m. 51., 84., 402. o.)

Komornik Vilmos (1923–?)

Négy polgári iskolát végzett, 1943-tól 1947 végéig szabóként dolgozott. 1948-ban az ifjúsági mozgalomban (IX. kerületi MADISZ, Ifjúsági Bizottság) tevékenykedett, egyidejűleg elvégezte az MDP három hónapos pártiskoláját, majd a pártapparátusba helyezték. 1948-tól 1951-ig az MDP KV Szervezési Osztályán politikai munkatárs, ezután három évig Moszkvában tanult az SZKP Pártfőiskoláján. Hazatérve az MDP Pártfőiskola Tanulmányi Osztályát vezette két évig, 1955 és 1956 között pedig igazgatóhelyettes volt. Ebben az időben a Zrínyi Miklós Katonai Akadémián elvégezte a kétéves törzstiszti képzést.

1956 novemberében került a politikai rendőrséghez, rögtön őrnagyi rangban. Először az Ipari-, és Közlekedési Szabotázs-elhárító Osztály, 1957 júniusától pedig a belső reakció-elhárító Osztály vezető-helyettese. 1961 végétől a Hírszerzési Osztály vezető-helyettese, majd vezetője. 1962 nyarától a Hírszerzés csoportfőnökévé nevezték ki, egyben soron kívül előléptették alezredessé, titkos állományban. 1964-től ezredes, 1975-től vezérőrnagy. 1967-től nyugállományba vonulásáig, 1980 végéig a csoportfőnök első helyettesi posztot töltötte be.

(ÁBTL, Archontológia)

Koncz András dr. (1938)

1956-tól 1961 szeptemberéig az Országos Mentőszolgálat miskolci kirendeltségén mentőápoló, közben 1958-tól 1961 elejéig sorkatonai szolgálatot teljesített a Határőr Híradó Zászlóaljnál. Belügyesként mindvégig a Szabolcs-Szatmár megyei Rendőr-főkapitányságon dolgozott. 1962 nyaráig a Nyomozó Osztály V. alosztályán (belső reakció elhárítás) operatív beosztott, 1964 nyaráig rendőr. 1971-ig a III. osztályon két különböző alosztályon főoperatív beosztott, vizsgáló, alosztályvezető. 1971–1973: a Kémelhárító Osztály vezető-helyettese. 1973 végétől 1982 februárig: a III/III osztály vezetője. 1982-től a főkapitány állambiztonsági helyettese. 1988-as minősítése szerint „több mint 25 éves belügyi szolgálata alatt az állambiztonsági munka valamennyi szakterületét megismerte, különböző beosztásokban dolgozott. […] Tovább mélyítette és gazdagította a szovjet és magyar állambiztonsági szervek közötti munkakapcsolatot.

1990. január 16-án kérte a belügyminisztertől, hogy méltányossági alapon engedélyezze nyugdíjba vonulását, mert: „A folyamatban levő társadalmi mozgások nagy valószínűséggel arra utalnak, hogy munkaköröm, egzisztenciám bizonytalan.” A miniszter kedvező döntéséről Konczot írásban a BM Személyzeti Csoportfőnökség helyettese, Császár Józsefné ezredes értesítette, aki akkor már több évtizede szolgált a BM-ben, ahol még Kuncze Gábor minisztersége alatt is (1994–1998) főosztályvezetői beosztást töltött be.

Rangjai: törzsőrmester (1961), alhadnagy (1962), hadnagy (1964), főhadnagy (1967), százados (1972), őrnagy (1976), alezredes (1982), ezredes (1985).

Iskolai végzettsége: nyolc általános; gimnáziumi érettségi; BM Központi Tiszti Iskola Rendőrtiszti Akadémia; BM Rendőrtiszti Főiskola: két alkalommal kéthónapos vezetői továbbképző tanfolyam és ÁB szak (2 hónapos vezetői továbbképző tanfolyam); jogi egyetem.

12 kitüntetést kapott

(ÁBTL, BM Központi fogyaték 14629)

Lóránd György (1926, Moszkva – 1956)

A Tanácsköztársaság alatti tevékenységükért a Horthy-rendszerben gépészmérnök apja és édesanyja is őrizetbe került. 1920-tól Bécsben, 1925-től Moszkvában éltek. Lóránd György elemi- és középiskolai tanulmányait Moszkvában és Kazahsztánban végezte. A Honvédő Háború éveiben autószerelőként dolgozott. 1945-ben érettségizett, és hazatért, autójavító üzemekben segédmunkás, majd csoportvezető. 1947-től 1948-ig az MSZMT Országos Központjában a lektorátus csoportvezetője. 1947-ben beiratkozott a Műszaki Egyetem gépészmérnöki karának esti tagozatára. Emellett az egyetemi pártszervezet káderosztályának kari megbízottja, később a káderosztály vezetője volt.

1950-es jellemzése szerint káderesként „[…] túlzottan radikális volt egyes vezetőkkel szemben. Egyetemi tanulmányait […] a politikai munka miatt elhanyagolta […] a Pártszervezet dorgálásban részesítette, és politikai megbízatásából leváltotta, főleg azért, hogy tanulni tudjon.” Ugyanebben a jellemzésben dicsérőleg említik, hogy „Lóránd György elvtársat a megbízható elvtársak körében úgy ismerik, mint teljesen megbízható elvtársat.”

1950 májusától katonai szolgálatot teljesített, a Haditechnikai Intézetben alhadnaggyá léptették elő. 1950 októberétől a Hírszerző Főosztály B alosztályán hadnagy, 1951 júliusától 1952 júliusáig, diplomáciai fedésben, a Külügyminisztérium állományában, hírszerzőként az ország londoni külképviseletén dolgozott. 1952 őszétől a Hírszerző Főosztály angol-amerikai osztály D alosztályán, 1953 novemberétől a Katonai Elhárító Osztályon dolgozott főhadnagyként.

1956 októberében tűzharcban esett el. Egy 1960-as jellemzésében Tömpe András vezérőrnagy a többek között ezt írta róla: „keménykezű, könyörtelen volt az osztályellenséggel és megalkuvókkal szemben.”

(ÁBTL, BM Központi Fogyaték 3425)

Móró István dr. (1921–?)

A polgári iskola befejezése után szerszámlakatosnak tanult. Bekapcsolódott a munkásmozgalomba, belépett a Szociáldemokrata, majd az illegális Kommunista Pártba. 1940-ben háromévi fegyházra ítélték. 1946-ban rövid ideig a MADISZ budapesti központjában osztályvezető, majd egy gyárban lakatos volt. 1947-től az MKP Budapesti Bizottságának munkatársa.

Pártfőiskolára küldték, amelynek elvégzése után ott maradt tanítani. Eltávolítása után 1950–1951-ben a VI. kerületi pártbizottságon funkcionárius. 1952 elején került az ÁVH-hoz Farkas Vladimir támogatásával, aki bátornak tartotta őt, amiért a Pártiskolában egy taggyűlésen meg merte bírálni az igazgatónőt, Andics Erzsébetet, aki Farkas anyósa volt. Móró először a Hírszerző Főosztályon a VIII. Osztályt (angol-amerikai hírszerzés) vezette, őrnagyi rangban, 1953 januárjától pedig – már alezredesként – a Hírszerző Főosztály vezető-helyettes, 1955 végétől I. helyettes.

1956 végétől a BM ORFK Politikai Nyomozó Főosztályán a hírszerzés vezetője, 1957 májusától a BM Politikai Nyomozó Főosztály Hírszerzési Osztály vezetője. 1959 májusában felmentették T (titkos) állományú beosztásából, és leszerelték. (A megelőző két évben miniszteri figyelmeztetést és írásos fenyítést is kapott.)

1959-től a Marxizmus–Leninizmus Esti Egyetem igazgatója, 1970-től 1982-ig a VI. kerületi PB első titkára.

Iskolai végzettsége: Pártfőiskola, ELTE BTK levelező tagozat: történelem, 1964-ben megszerezte a doktori címet.

(Trójai faló a Belügyminisztériumban, i. m. 351–352. o.)

Pálffy György (Oesterreicher, 1909–1949)

A Ludovika Akadémián, majd a Hadiakadémián végzett. 1944 őszétől az MKP Katonai Bizottságának vezetője. Részt vett a budapesti ellenállási mozgalom szervezésében és irányításában. A Honvédelmi Minisztérium Katonapolitikai Osztályának vezetője tábornoki rangban. 1946-tól a határőrség parancsnoka, 1948-ban megkapta a Kossuth-érdemrendet (harmadik osztály). Ez év tavaszától honvédelmi miniszter-helyettes, az MDP Államvédelmi Bizottsága Katonai Albizottságának titkára. A Rajk-perrel nagyjából egy időben, attól elkülönítve az ő és négy társa ügyét katonai bíróság tárgyalta. Kilenc nappal Rajk után, 1949. október 24-én végezték ki.

Pap János (1925–1994)

Kisparaszti családban született. Érettségi után az Ajkai Erőműben vegyésztechnikus, 1947-től MKP-titkára. 1948-ban pártiskolát végzett, 1949-től az MDP Veszprém megyei Bizottsága Agitprop. Osztályának munkatársa, majd az Ipari és közlekedési Osztály vezetője. 1952 és 1954 között pártiskolát végzett.

Részt vett a megtorlásokban, a Munkásőrség létrehozásában – a verőbrigádok segítségével történő – erőszakos téeszesítésben. 1957–1961: az MSZMP Veszprém megyei Pártbizottságának első titkára. 1961. szeptember 13-tól 1963. december 6-ig belügyminiszter. Működése alatt szervezték át az állambiztonsági szolgálatot. A III/III költségvetését – bár keményvonalas politikus volt – rendszeresen megnyirbálta az ORFK javára.

Posztjáról a politikai rendőrségen belüli intrikák és Biszkuval való konfliktusai miatt távozott. 1963-tól 1965. június végéig a minisztertanács elnökhelyettese. Ezután 1985-ig ismét Veszprém megyei első titkár. Kiskirályként, diktatórikus módszerekkel irányította a megyét. Országosan forgalmazott filmeket, sajtótermékeket cenzúrázott, egyszer pedig – hatalma demonstrálására – engedély nélkül robbantatott fel egy templomot.

1959–1985 között a KB tagja. 1958-tól országgyűlési képviselő volt, 1985-ben azonban a kötelező többes jelöléses választásokon alulmaradt, ezért korkedvezménnyel nyugdíjba ment. A rendszerváltás megviselte, 1994-ben a vadászfegyverével agyonlőtte a feleségét, majd magával is végzett.

Iskolai végzettsége: Pártfőiskola, Veszprémi Vegyipari Egyetem.

(Tabajdi–Ungváry, i. m. 102. o., [Külső hivatkozás])

Péter Gábor (Eisenberger Benjámin, 1906–1993)

Eredetileg szabó, a húszas évek végén kapcsolódott be a munkásmozgalomba, 1931-ben lépett be a kommunista pártba. 1945 januárjában kinevezték a budapesti rendőrség Politika Rendészeti Osztálya vezetőjének. Ezután az ÁVO, majd az ÁVH vezetője lett. Főszerepet játszott a koncepciós perek előkészítésében és lebonyolításában. 1952-ben leváltották tisztségeiből, kizárták a pártból, 1953 január elején letartóztatták. 1954-ben a Katonai Felsőbíróság életfogytiglani börtönbüntetésre, a Legfelsőbb Bíróság Katonai Tanácsa 1957-ben tizennégy évre ítélte, a büntetést azonban egy 1953-as kegyelmi rendeletre hivatkozva mindjárt felére szállította le. 1959-ben szabadult. Nyugdíjazásáig könyvtárosként dolgozott.

1948-ban megkapta a Kossuth-érdemrendet (harmadik osztály).

Piros László (1917–2006)

A hat elemi elvégzése után négy évig hentes és mészárosipari tanuló. 1939-ig szakmunkásként a húsiparban dolgozott. 1939 őszén, majd 1942 végén behívták katonának, 1943 januárjában Voronyezsnél fogságba esett. A hadifogolytáborban részt vett az antifasiszta mozgalomban, elvégezte a hathónapos antifasiszta iskolát, majd a kijevi partizániskolára került. 1945 januárjában tért haza.

1945-től 1950-ig a szakszervezetek főtitkár-helyettese. 1946 januárjától 1950 decemberéig az MKP, illetve az MDP budapesti pártbizottságának, 1948 júniustól 1956 októberéig az MDP Központi Vezetőségének tagja, illetve póttagja.

1950-ben az Államvédelmi Határőrség és Belső Karhatalom parancsnokává nevezték ki vezérőrnagyi rangban. 1953. június 4-től Gerő Ernő belügyminiszter első helyettese, majd 1954. június 6-tól belügyminiszter. Részt vett a koncepciós perek felülvizsgálatával, az áldozatok rehabilitálásával megbízott bizottság munkájában.

Az MDP Központi Vezetőségének 1956. október 23-i ülésén kimaradt a politikai bizottságból, 26-án a kormányból is. Október 28-tól november 3-ig, majd november 10-től a Szovjetunióban tartózkodott. 1957. május 9-én az országgyűlés megfosztotta mandátumától. 1958 szeptemberében térhetett haza, visszakapta párttagságát. Nyugdíjazásáig, 1977-ig a Szegedi Szalámigyár főmérnöke, igazgatója, majd vezérigazgatója volt. Nyugdíjasként évekig a szakszervezetek Csongrád Megyei Tanácsának elnöke, és az MSZMP Szegedi Városi Bizottságának a tagja.

(Trójai faló a Belügyminisztériumban, i. m. 375–376 o.)

Rácz Pál (1928–1986, New York)

1938–1945 között a nagyváradi sörgyárban segédmunkás, kifutófiú. 1944 végén lépett be az MKP-ba. 1946–1947: a Földmunkások és Kisbirtokosok Országos Központ Sajtó osztályán munkatárs, 1948-ban a MADISZ Országos Központban vezető.

1948 végén került a Külügyminisztériumba. Először a költségvetési osztályon dolgozott. 1950-től 1953-ig Bernben szolgált, ez idő alatt szervezték be az ÁVH hírszerzői közé. 1963-ig kisebb megszakításokkal az ÁVH/BM állományában látta el feladatait. Szolgált Belgrádban, 1955–1957 között Washingtonban II. titkárként és emellett 1956 és 1957 között a magyar ENSZ küldöttség tagjaként. 1957-ben kiutasították az USA-ból.

1957-ben külügyi delegációval több afrikai és ázsiai országban járt, a „magyar kérdéssel” kapcsolatos hivatalos magyar álláspont ismertetése céljából. Párizsban követségi tanácsos és ideiglenes ügyvivő (1957–1960), Kairóban nagykövet (1963–1968). Külügyi karrierje egyre emelkedett: főosztályvezető, a IV. területi osztály vezetője (1960–1963, 1968–1969), miniszterhelyettes (1969–1970, 1974–1976), államtitkár (1976–1980), 1980-tól a magyar ENSZ küldöttség vezetője. Közben 1970 novemberétől 1974-ig belügyminiszter helyettes, III/III főcsoportfőnök.

Rangjai: áv. főhadnagy (1952), százados (1957), őrnagy (1962), vezérőrnagy (1970).

Iskolai végzettsége: Külügyi Kollégium (6 hónapos), Külügyi Akadémia (levelező tagozat), Marxizmus–Leninizmus Esti Egyetem. Felsőfokú nyelvvizsgája volt angol, francia, spanyol és román nyelvből.

(ÁBTL, BM Központi Fogyaték 6528)

Rajnai Sándor (Reich 1922–1994, Chicago)

Kereskedelmi érettségi után kifutófiú, kötőszövő szakmunkás. 1946-ban lépett a politikai rendőrség szolgálatba. 1947-ben már csoportvezető az ÁVO-nál. 1950-től a Belső Reakció Elleni Harc (majd a Belső reakció elhárító) Osztályon alosztályvezető, később osztályvezető. 1951-ben a Kádár-ügy egyik beosztott kihallgatója. 1955 őszétől – ekkor már áv. alezredes – a Hírszerző Osztályon (majd Főosztályon) osztályvezető-helyettes, a főosztályvezető I. helyettese, főosztályvezető. Az MDP 1956. augusztus 9-i ülésén neve szerepelt azok listáján, akiket az ÁVH által elkövetett törvénytelenségek miatt pártvonalon felelősségre kell vonni.

Október-novemberben a BM épületében, majd a szovjet csapatok tököli bázisán tartózkodott. 1956 után vezette a BM Titkárságát, 1962 nyaráig pedig a BM Politikai Nyomozó Főosztálya vezető-helyettese. E minőségében irányította a forradalom vezetőinek letartóztatását, és (Révész Sándor fedőnéven) szerepet játszott Nagy Imre és társainak Romániába hurcolásában. A Gyorskocsi utcai börtönben létrehozott ún. K-részleggel felügyelte a per előkészítését és lebonyolítását. 1962 augusztusában – 1956 előtti szerepe miatt – KB határozattal elbocsátották.

A karrierje azonban nem szenvedett hajótörést. 1962-től a moszkvai nagykövetségen követ-tanácsos, Jurij Andropov – akkor az SZKP KB Szocialista Országok Együttműködési Főosztályának vezetője – kérésére 1966 nyarán, a PB és a KB hozzájárulásával visszakerült a BM-be, mindjárt a III. Főcsoportfőnökségre helyettesként. E beosztása megtartása mellett a következő évtől a Hírszerző Csoportfőnökséget is vezette. 1968-tól rendőr vezérőrnagy. 1976-ban saját kérésére nyugdíjazták. 1978–1982 között Bukarestben, 1982 és 1989 között pedig Moszkvában nagykövet, ahonnan az ellenzék követelésére hívták vissza. 1988-tól az MSZMP KB tagja. 1992-ben Izraelben, később Kanadában, majd az Egyesült Államokban telepedett le.

Iskolai végzettsége: Állambiztonsági Operatív Iskola (Moszkva), Lenin Egyetem (Moszkva)

(Trójai faló a Belügyminisztériumban, i. m. 386.–387. o.)

Sárkány László (1945)

A Vasútforgalmi és kereskedelmi technikumi érettségi megszerzése után, 1963-tól 1967-ig az ózdi Kohászati Üzemek diszpécsere. 1967-től szolgált a politikai rendőrségnél, mindvégig Szolnok megyében. Először operatív tiszt (T-19), 1971-től a Figyelődossziésokkal, volt politikai elítéltekkel foglalkozott. 1986-tól főoperatív tiszt. 1989 végén ugyan felesküdött a Magyar Köztársaságra, de nem tudtak a számára munkát biztosítani, így 45 éves korában, 27 éves munkaviszony után nyugdíjba mehetett.

„Minden vonatkozásban megbízható és osztályhű […] Munkáját a folyamatos lendület és ambíció jellemzi.” (1968); „A rendőri operatív munkát hivatásának tekinti. […] átgondoltabb, sokoldalúbb intézkedések megtervezésére, kombinatív képességeinek fejlesztésre kell törekednie.” (1973); „A parancsok és utasítások mélyebb ismeretével finomítani kell a munkáját. […] Esetenként nagyobb önuralomra, átgondoltságra kell törekednie, hogy hirtelen felindulását ellensúlyozza.” (1977); „[…] munkafegyelme kifogástalan. […] Korábbi lobbanékonyságát leküzdötte.” (1981); „1985 elején a pártvezetőség újjáválasztásakor pártcsoport bizalminak nem lett megválasztva, mert […] nem mutatott kellő érzékenységet és figyelmet egyes, a kollektívát érintő problémák iránt. […] A feldolgozó munkában kissé bizonytalan. […] A BM központi szervei ellenőrzésük során több hiányosságot tártak fel a nyilvántartás terén. […] Szolgálati fegyelemsértés miatt 1985-ben szóbeli figyelmeztetést kapott.” (1985)

Legmagasabb rangja: őrnagy (1986).

Iskolai végzettsége: BM Rendőrtiszti Akadémia, Rendőrtiszti Főiskola, Marxizmus–Leninizmus Esti Egyetem általános tagozata.

Hat kitüntetést és öt (főkapitányi vagy főkapitány-helyettesi) dicséretet-pénzjutalmat kapott.

(ÁBTL, Jász-Nagykun-Szolnok megyei Fogyaték 2103)

Sollich Endre (1936–?)

Textilipari Technikumban végzett 1954-ben, ezután a hadtáp és egészségügyi tiszti iskola állományába került. 1956 végén leszerelt, és a győri Richards Textilgyárban technikus, majd művezető volt.

1961 szeptemberében került a Győr-Sopron megyei Rendőr-főkapitányság Politikai Nyomozó Osztályára egy éves próbaszolgálatra operatív beosztottként. Először a horthysta erőszakszervezetek egykori tagjait ellenőrizte, majd a katolikus egyház vonalán végzett önálló operatív munkát. Minősítése szerint „Igen jó eredményt ért el az egyházi iskolákban tanuló fiatalok beszervezése tekintetében, valamint közöttük társadalmi jellegű kapcsolatok kiépítése vonatkozásában.” 1967-ben Molnár István őrnaggyal közösen 49 oldalas tanulmányban számoltak be három, egyházi gimnáziumban végzett beszervezésük tapasztalatairól. „Érdemes volt egy viszonylag új, még töretlen úton elindulni” – írták a bevezetőben. Úgy vélték, hogy az országban működő nyolc egyházi gimnáziumban „ellenséges tevékenység” tapasztalható, az itt végző diákok közül sokan az egyházi reakció bázisát képezik.

1968-ban kérésére, családi okok miatt áthelyezték a Szolnok megyei Rendőr-főkapitányság III/III alosztályára, továbbra is a katolikus egyházzal foglalkozott. A III/3 csoportnál 1971 nyarától főoperatív beosztott, 1980 nyarától pedig a csoport vezetője. „[…] az ellenőrzést új, ez ideig nem átfogott területekre is kiterjesztette, illetve megfelelő beszervezésekkel, az ’SZT’ állományban történt utánpótlással a hatékony szűrő-kutató, felderítő munka feltételeit […] tovább erősítette.”

1990. január 25-én kérte a belügyi államtitkárt, Gál Zoltánt, hogy nyugállományba mehessen „a teljes összegű nyugdíj megállapításával.” Ennek ellenére február elején kinevezték a Szolnok megyei Rendőr-főkapitányság Személyzeti Osztályára főelőadónak, de február végi hatállyal végül nyugdíjazták.

Rangjai: alhadnagy (1961), hadnagy (1963), főhadnagy (1966), százados (1970), őrnagy (1976), alezredes (1986, soron kívüli előléptetés)

Iskolai végzettsége: Marxista–Leninista képzés (középiskola, Egyetem Szakosító, illetve 5 hónapos szociológiai tanfolyam), BM Akadémia, levelező tagozat.

Kilencszer tüntették ki, tízszer kapott dicséretet (a főkapitánytól ötször, a főkapitány helyettesétől, a belügyminisztertől, a helyettesétől, és az államtitkártól is egyszer-egyszer), és egyidejűleg pénzzel is jutalmazták.

(ÁBTL, Jász- Nagykún-Szolnok megyei Fogyaték, 2106)

Somlai Ferenc (1949)

1980–1990 között a BRFK ÁB. Szerve III/III. Osztály D alosztályán dolgozott, 1986-tól mb. alosztályvezetőként, 1988 augusztusától alosztályvezetőként.

Rangjai: hadnagy, főhadnagy (1980), százados (1987), őrnagy (1989).

Iskolai végzettsége: Rendőrtiszti Főiskola ÁB szak.

(ÁBTL, Archontológia)

Somosi Sándor (1935–?)

Érettségi után egy állami gazdaságban bérelszámoló, majd 1957 és 1959 között a Debreceni Posta igazgatóságon műszerész tanuló, 1963-ig a mátészalkai postán műszerész. 1963-ban került a Szabolcs-Szatmár megyei Rendőr-főkapitányság hírcsoportjához műszerészként. 1967-től a megyei RFK Operatív Technikai Osztályán operatív beosztott, majd ugyanitt értékelő. 1975-től operatív tiszt a Kémelhárító Osztályon, majd a III/III-nál. 1985-től a társadalomra veszélyes F-dossziés személyekkel, volt politikai foglyokkal, röpcédulázókkal stb. foglalkozó III/3 csoport vezetője. Bár felesküdött a köztársaság alkotmányára, 1990 január végén nyugdíjba ment.

1987-ben a fizetése havi nettó 12 349 forint.

Rangjai: alhadnagy (1967), hadnagy (1969), főhadnagy (1973), százados (1978), őrnagy (1985).

Iskolai végzettsége: Rendőrtiszti Akadémia, Marxizmus–Leninizmus Esti Egyetem szakosító, egyéves pártiskola.

Pályafutása alatt tízszer tüntették ki, és hét alkalommal részesült dicséretben, pénzjutalomban.

(ÁBTL, Szabolcs-Szatmár-Bereg megyei Fogyaték, 3316)

Szabó László (1948)

A vegyipari gépészeti technikum elvégzése után két évig katonáskodott, majd jelentkezett belügyi szolgálatra. 1968. december 1-től a Baranya megyei RFK III/III osztályán próbaidős operatív beosztott, őrmesteri rangban. 1969-ben tíz nap fogda-fenyítést kapott, mert egy szórakozóhelyen „ittas állapotban lövöldözött a nála levő szolgálati fegyverével.” 1971-től operatív tisztként ifjúságvédelmi vonalon dolgozott.

1976-os Minősítés-kiegészítése szerint „1975-ben a szakmai parancsnokok, az alapszervezet vezetősége és a taggyűlés is foglalkozott munkájával, magatartásával, illetve annak hiányosságaival.” 1978-as Minősítéséből: „[…] szakmai fejlődése, operatív munkája, emberi magatartása nem felelt meg a követelményeknek. […] Kombinatív készsége, szorgalma, következetessége sok esetben a kezdő operatív tiszt szintjét sem üti meg.” Egy év próbaidőt kapott, amit azonban nem várt meg és 1978. április 13-án leszerelési kérelmet adott be, mivel „az eddig eltelt időszakban változás nem állt be a munkájában, magatartásában.”

Rangjai: alhadnagy (1968), hadnagy (1973), főhadnagy (1977).

Iskolai végzettsége: Rendőrtiszti Akadémia ÁB szak (levelezőn), Marxizmus– Leninizmus Esti Gimnázium két éves tanfolyama, Marxizmus–Leninizmus Esti Egyetem egy vagy több évfolyama.

Egyszer kapott pénzjutalmat.

(ÁBTL, Baranya Megyei Fogyaték, 0399)

Szebeni Sándor (1931–?)

Mindvégig a BRFK-nál szolgált. 1956 decemberétől főoperatív beosztott a BRFK Politikai Nyomozó Osztályán, majd 1959-től annak II. alosztályán, illetve a Politikai Osztályán dolgozott. 1971-ig – beosztására vonatkozóan nincs adat. 1972 szeptember és 1973 decembere között a III/III-B alosztályon (kulturális terület) kiemelt főoperatív tiszt. 1974-től nyugdíjazásáig, 1982 januárjáig a III/II-B alosztályán (idegenforgalom) mb. alosztályvezető, majd kiemelt főoperatív tiszt.

(ÁBTL, Archontológia)

Szigetvári Árpád (1928–?)

Cselédként dolgozott, majd tanonc lett, 1945 előtt lopásért kétszer büntették, 1946-ban nyolc havi börtönre ítélték. 1945-től katona. 1947-től a Csepel Vas- és Fémművekben munkás, a gyári pártbizottság javaslatára 1949-ben bevonult a BM ÁVH belső karhatalomhoz. Börtönőr a Mosonyi utcai börtönben, őrsparancsnok, később az MDP ÁVH, illetve BM pártbizottság függetlenített politikai munkatársa.

Részt vett a Köztársaság téri pártház védelmében. 1957 elejétől 1959-ig a belső reakció elhárító osztály ellenforradalmárokat felkutató, illetve köröző G alosztályán operatív munkatárs. Jellemzése szerint: „Az ellenforradalom napjaiban fegyverrel a kezében harcolt, több fontos fegyveres akcióban vett részt. […] Operatív feldolgozó munkája eredményeképpen eddig 13-14 személy került őrizetbe.”

1961-től 1963-ig a II/5-D alosztályon főoperatív beosztott. 1963–1971: az MSZMP BM III. Csoportfőnökségi Bizottsága függetlenített párttitkára. 1971-től nyugállományba helyezéséig, 1983-ig a III/III-3 Osztály vezetője. Cionista ügyek vizsgálatában is részt vett.

Rangjai: áv. őrmester (1949), áv. főhadnagy (1949), százados, (1958), őrnagy (1963), alezredes, (1969), ezredes (1976)

Iskolai végzettsége: öthónapos MDP Pártiskola, 1 gimnáziumi osztály, BM Rendőrtiszti Akadémia, MSZMP Pártfőiskola, Rendőrtiszti Főiskola: kéthónapos vezető-továbbképző tanfolyam és ugyanitt AB szak, kéthónapos vezető-továbbképző tanfolyam.

Pályafutása során 16 dicséretet, jutalmat és 12 kitüntetést kapott.

(ÁBTL, BM Központi Fogyaték 9490; ÁBTL, Archontológia)

Szücs Ernő (néhol Szűcs, született Szüsz, 1908–1950)

A harmincas évek első felében, majd 1940-től a Szovejetunióban élt. 1935–40 között itthon börtönben ült. 1942-től az NKVD munkatársa lett. 1945. augusztus 28-án tért haza, először a Belügyminisztérium Sajtóellenőrzési alosztályára, majd innen a PRO-hoz került.

1948 őszétől az ÁVO helyettes vezetője. Rajk főkihallgatója, ott volt a kivégzésénél is. Meghatározó a szerepe a Rajk-per és azok mellékpereinek előkészítésében, a letartóztatottak kínzásában. Ő a szovjet elhárítás egyik első számú magyarországi ügynöke: a magyar kommunista vezetőkről – így Rákosiról is – „Gerendás” fedőnéven rendszeresen magának Viktor Abakumovnak, a szovjet kémelhárítás vezetőjének (majd állambiztonsági miniszternek) jelentett. 1950 szeptemberében őt és az akkor Londonból hazalátogató öccsét, Miklóst letartóztatták, és november 21-én halálra verték őket. Szűcs Ernő megölésére Rákosi személyesen adott parancsot. Huszár Tibor A pokol malmai. Szűcs Ernő ÁVH-s ezredes ügye és elágazásai 1946–1955 címmel (Corvina, Budapest, 2009) könyvet írt a pályájáról, sorsáról.

(Müller Rolf, i. m. 101–102. o.)

Tihanyi János (Neumann Henrik 1922–?)

Érettségi után kifutófiú egy textil nagykereskedésben, majd segédmunkás. 1943-ban munkaszolgálatos. 1944-ben álnéven segédmunkás.

1945 februárjától szolgált BM állományban. Először a Fehér megyei PRO-nál nyomozó, majd a központban operatív beosztott,1945 végétől csoportvezető, alosztályvezető helyettes, 1950 februárjáig BM ÁVH szervezési alosztályvezető, majd ügyosztály vezető. Ezután az ÁVH II. Katonai Elhárító Főosztály helyettes vezetője, augusztustól az ÁVH X/3 Hírszerző Osztály vezetője, 1951 szeptemberétől a VIII. Hírszerző Főosztály helyettes vezetője, egyben a VIII/1 (Jugoszláv) Osztály vezetője. Fizetése 1952-ben havi 3080 forint.

A Rajk- és a Sólyom-ügy vizsgálatában is részt vett. Péter Gábor legszűkebb köréhez tartozott, ezért – Péter és társai ügyének vizsgálatakor – 1953 januárjában és júliusában házkutatást tartottak nála, majd letartóztatták. Kapitány István százados a Vizsgálati Főosztály vezető-helyettese ezt írta 1953. november 21-i jelentésében: „1947–48-ban, mint az egyházi alosztály vezetője karrierista törekvéseiből és zsidó nacionalista nézetéből kifolyólag elhanyagolta a cionisták elleni elhárító munkát. Ugyanakkor megfelelő munkát végzett a katholikus reakció elleni felderítéssel.” Bizonyítékot nem találtak ellene, és ezért még ebben az évben szabadon engedték, de szigorú párt-megrovásban részesítették, és javasolták fizikai munkakörbe helyezését.

Szabadulása után a MASZOLAJ főelőadója lett, majd a Vegyipari Minisztériumban, a Kőolajipari Trösztnél dolgozott. 1961-től a Chemolimpex Külkereskedelmi Vállalat főosztályvezető-helyettese. 1962-ben – az 1956 előtti törvénysértések felülvizsgálatakor – kizárták a pártból, ahova többszöri kérésére sem vették vissza. 1966 májusától a berlini kereskedelmi kirendeltség vezetője lett, később a Komplex külkereskedelmi Vállalathoz került.

Rangja: alezredes (1951 novemberétől).

Iskolai végzettsége: egyhónapos pártiskola, Marxizmus–Leninizmus felsőfokú káderképző tanfolyam, „önálló tanuló” a „Bolsevik Párt története” című témakörből. Oroszul közepesen beszélt, franciául tanult.

A Rákosi rendszerben öt, 1956-os tevékenységéért három kormánykitüntetést kapott. Felesége is ÁVH-s volt.

(A megtorlás szervezete, i. m. 387. o.; ÁBTL, 2.1. – VI./64; (V-150169/a)

Tihanyi Sándor dr. (Timli, 1919–2006)

1940-től kocsigyártósegéd. 1943–1945: a Szovjetunióban antifasiszta iskolába járt, majd a 4. Ukrán frontban partizán. Rendőrségi karrierje 1945-ben kezdődött. Először a Tolna megyei Főkapitányság Politikai Osztályán dolgozott, majd sziráki járási, később nagykátai járási, később győri kapitányságvezető, Somogy megyei főkapitány, BM osztályvezető, 1954 végétől a Hírszerzésen a Jugoszláv alosztály vezetője.

1956 végétől 1957 márciusáig a BRFK Politikai Nyomozó Osztály vezetőhelyettese, 1957 végétől 1962-ig a III. osztály vezetője, a főkapitány I. helyettese. 1971 nyarától nyugdíjazásáig, 1976-ig a BRFK főkapitányának állambiztonsági helyettese.

Rangjai: rny. alhadnagy (1945), hadnagy (1947), százados (1949), áv. őrnagy (1950), áv. ezredes (1955), ezredes (1963) vezérőrnagy (1974).

Iskolai végzettsége: kocsigyártás, BM Rendőrakadémia; MDP Öthónapos Pártiskola; Állambiztonsági Operatív Iskola – Szovjetunió (egyéves); jogi egyetem.

(ÁBTL, BM Központi Fogyaték 9049; ÁBTL, Archontológia)

Tömpe András (1913–1971)

Apja postai tisztviselő. Ő középiskolásként került kapcsolatba a szociáldemokrata és kommunista diákcsoportokkal. Látogatta József Attila és Madzsar József szemináriumait. 1930-tól vett részt az illegális baloldali mozgalomban, kétszer súlyosan megsebesült. 1937-ben gépészmérnöki diplomát szerzett Brünnben (Brno), a műszaki főiskolán. Tanulmányai alatt a magyar diákmozgalom illegális csúcsszervének főtitkára, majd a műegyetemi kommunisták képviselője a csehszlovákiai kommunista diákfrakcióban (KOSTUFRA).

1937–1939: a spanyol polgárháborúban a Nemzetközi Brigád századparancsnoka. 1939–1941: Franciaországban három táborban raboskodott. 1941-ben a dessaui Junkers gyárban mérnökként dolgozott. Még ebben az évben visszatért Magyarországra, mérnökként a Müller és Társa elektromos cégnél dolgozott, s emellett illegális pártmunkát végzett, többször lebukott. 1944-ben a frontra vitték, de pártutasításra, átszökött az oroszokhoz, majd bekapcsolódott az itthoni partizánharcokba: a Nógrádi partizán egység operatív főnöke, később politikai megbízottja, századosa volt.

1945 elejétől a Hadifoglyok Hazahozatali Kormánybiztosságának, 1946 szeptemberétől a Rendőrakadémia Szervező Bizottságának a vezetője. 1945. január 1-től a BM rendőrfőtanácsosa, a Magyar Államrendőrség Vidéki Főkapitányság Politikai Rendészeti Osztályának vezetője. Amikor azonban 1945 január végén Debrecenből megérkezett a több mint százfős osztag Tömpe vezetésével, a kommunisták székházában szembe találta magát a BRFK Politikai Rendészeti Osztályának (PRO) hatvanfős, Péter Gábor gründolta csapatával. Péter bizonyult erősebbnek.

Végül is ezért vállalta el Tömpe a megbízatást: fedésben – mint üzletember – 1947–1959 között szovjet hírszerzőként tevékenykedett Dél-Amerikában. Itthon először a BM hírszerzés vezetőjévé nevezték ki, majd 1961. március 9-től a BM Politikai Nyomozó Főosztályának helyettes vezetőjévé. 1962 februárjától novemberig az MSZMP KB Adminisztratív Osztályát vezette. 1963-tól 1967-ig a Corvina Könyvkiadó igazgatója. 1967 júliusától 1968 decemberéig Berlinben nagykövet, posztjáról Csehszlovákia megszállása után lemondott, ezután a Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesületének elnöke lett. Politikai meghurcolása miatt 1971-ben öngyilkos lett.

Angolul, németül, spanyolul, franciául, oroszul írt és beszélt.

Rangjai: ezredes (1945), vezérőrnagy (1946).

Kitüntetései: Az 1941–45 évi Nagy Honvédő Háborúban Németország felett aratott győzelemért (1946 – szovjet érem), Budapest bevételéért (1947 – szovjet érem), Közbiztonsági Érem, bronz fokozat (1947), 1948-as Díszérem, A Magyar Népköztársasági Érdemrend V. fokozata (1950), Magyar Partizán Emlékérem (1955), A Spanyolországi Nemzetközi Brigád Magyar Önkéntesei (1956), Szolgálati Érdemérem (1960), Kiváló Szolgálatért Érdemérem (15 éves szolgálatért)

(ÁBTL, BM Központi Fogyaték 5865)

Tömpe István (1909–1988)

1945-ben egy ideig Rajk László titkára. 1946–1948: Somogy vármegye alispánja. 1948–1950: a BM Közigazgatási Főosztályának vezetője, 1956-ig a Földművelődésügyi Minisztérium főosztályvezetője. 1956 december és 1958 között a belügyminiszter első helyetteseként a politikai rendőrséget felügyelte. A BM Karhatalmi erők vezetője, tagja az MSZMP BM 11 fős Intéző Bizottságának, és a Honvédelmi Tanácsnak, 1958–1962: a földművelésügyi miniszter első helyettese, majd 1974-ig a Magyar Rádió- és Televízió elnöke. 1975–1983: az Állami Rádió és Televízió Bizottság elnöke. 1956 végétől 1988-ig az MSZMP IKB, illetve KB tagja. Tömpe András testvére.

Török Pál (1923–?)

Eredetileg géplakatos. 1945 júniusától lépett belügyi szolgálatba. 1951 májusáig az I/2 Osztályon (Belső Reakció Elleni Harc) dolgozott, szeptembertől a VIII/1 Osztály (Jugoszláv Hírszerzés) vezetője. 1952 áprilisától – az előző évben megszervezett – washingtoni rezidentúra vezetője őrnagyi (1955 áprilisától: ezredesi) rangban. Hárs László Pál néven követségi attasé, jelentéseit „Iványi Pál” néven küldte Budapestre. 1955 végén tért haza az USA-ból. A forradalomig vezette a BM Hírszerzési Osztályát.

1957 júniusától rendőrnyomozó alezredesként a BM II/6 Osztály (szabotázs-elhárítás) helyettes vezetője. 1961 júniusában Galambos József miniszterhelyettes nyilvános parancsára törölték a BM állományából, és ugyanakkor titkos paranccsal, SZT-tisztként – „84-es számú rendőr alezredes” fedőnéven – a II/2 Osztályra (kémelhárítás, 1962-től III/II. Csoportfőnökség) helyezték. 1964 júniusában leszerelték és Washingtonban használt fedőnevén, Hárs László Pálként a Külügyminisztérium titkos tisztviselője lett. 1967 decemberétől formálisan SZT állományú főoperatív beosztottként – „K-225 számú rendőr alezredes” fedőnéven – visszakerült a hírszerzésbe. 1981 szeptemberében ment nyugdíjba a III/I-11 Osztályról (hírszerzés harmadik országban).

Iskolai végzettsége: 6 hónapos nyomozóiskola, 6 hónapos pártiskola, Marxizmus– Leninizmus szakosító tagozat.

(Trójai faló a Belügyminisztériumban, i. m. 454–455. o.)

Török Sándor (1946)

1967–1968: a BM Szolnok Megyei RFK III/V-2 alosztályon tiszthelyettes, majd ugyanitt 1980. szeptember 1-ig operatív tiszt. 1980–1986: a megyei III/III osztályvezetője, 1986. október 1-től a megyei rendőrfőkapitány állambiztonsági helyettese.

Rangjai: őrmester (1967), alhadnagy (1968), alezredes (1986).

Iskolai végzettsége: BM Rendőrtiszti Főiskola, ÁB szak; kéthónapos vezetői továbbképző tanfolyam; Marxizmus–Leninizmus Esti Egyetem, szakosító.

(ÁBTL, Archontológia)

Vértes János (Werb 1920–?)

A négy polgári elvégzése után cipészsegédként, 1937–1942 között cipőgyári munkásként dolgozott, majd alkalmi munkákból élt. 1946–1948: az egyházakkal szembeni hírszerzés és elhárítás területén (ÁVO III. alosztály) tevékenykedett. 1950 szeptemberétől az angol-amerikai elhárítást (ÁVH X/3-b, majd VIII/2), később a jugoszláv osztályt vezette. 1953-ban frakciózás vádjával elbocsátották.

Ezután a Duna Cipőgyárban dolgozott. 1953–1957: az Országos Tervhivatal előadója, főosztályvezetője.

1957 elején visszakerült a BM kémelhárításhoz, alosztály-vezető, osztályvezető-helyettes. 1958 márciusától alezredes. Az év végétől a II/3. (Hírszerző) Osztály helyettes vezetője, majd vezetője. 1962-ben átkerült (talán SZT-tisztként) az Országos Tervhivatalba, az Általános Szervezési Főosztályt vezette. 1970-től nyugdíjazásáig, 1981-ig pakisztáni nagykövet, külügyminisztériumi főosztályvezető, majd újra nagykövet – Indiában és ázsiai országokban.

(A megtorlás szervezete, i. m. 69–70. o.)

Zima Péter (1930–?)

1945-től a MADISZ szervezőtitkára. 1948-tól a Vasas szakszervezetben tevékenykedett. 1949-ig szerszámkészítőnek tanult, 1950-ben szakérettségizett, de előtte már felvették az ÁVH-hoz alhadnagyi rangban.

1956. október 30-án az utcán felismerték és letartóztatták, november 4-én szabadult ki. 1957-től operatív tiszt. 1958-as Minősítésében írja Harangozó Szilveszter: „Előző beosztásában […] a hibás politika eredményeként olyan feladatokat látott el, melyeknek valótlanságáról később maga is meggyőződött. […] Gyakran fejezte ki aggodalmát, hogy nem ismételjük-e meg a régi hibákat […] ideológiai, politikai érzéke, felkészültsége hiányos, ezen sürgősen javítani kell.”

1962-től főoperatív tiszt, 1963-tól csoportvezető. 1965-től alosztályvezető helyettes. 1966-tól a III/III-3-A alosztály megbízott vezetője, 1971-től kinevezett vezetője. 1962-ben „Nagy Lajos” (Bácskai Tamás) tartótisztje, 1963-ban a Péntek István elleni koncepciós eljárás egyik vezetője. 1966–1967 között „Harmath” (Sóvágó Gábor) tartótisztje, 1973-ban cionista ügyekkel foglalkozott.

1972-es Minősítéséből: „Képes bonyolultabb operatív feladatok megszervezésére, irányítására. Fáradhatatlan, élethivatásának tekinti az állambiztonsági munkát.” De azért akadnak a munkájában hiányosságok: „Magatartásában időnként jelentkező kioktató, merev vezetői stílus. […] Az általa tapasztalt hiányosságokra és a feléje elhangzott észrevételekre a kelleténél élesebben és nyersebben reagált […] Fegyelmezett, rendszerető, csendes, jó megjelenésű és tárgyalóképességű vezető.”

1973-tól alezredes. 1986-ban nyugdíjazták, de a III/III csoportfőnökség titkárságának beosztottjaként tovább foglalkoztatták.

Iskolai végzettsége: hathónapos hírszerző iskola; BM Idegennyelvű Főiskola; Marxizmus–Leninizmus Esti Egyetem szakosító, kéthónapos vezető továbbképző tanfolyam.

Megkapta többek között az Államvédelem Emlékérmet és a Haza Szolgálatáért Érdemérem arany fokozatát.

(ÁBTL, BM Központi Fogyaték 12171)

Jegyzetek

A helyzet fokozódik

355 Az utolsó pillanatban a hatóságok megakadályozták, hogy az Ellenfórum a Hotel Intercontinentalban – egy külföldi szervezet által – lefoglalt termeket igénybe vehesse, ezért az ellenzéki vitákat, megbeszéléseket magánlakásokban tartották. Az ott elhangzottakról több ügynök is jelentett, a BM pedig naprakészen tájékoztatta a pártvezetést. A Beszélő 13–14. számából – amely az Ellenfórum eseményeivel és a júniusban megtartott monori találkozóval foglalkozott – 400-400 példányt elkobozott a rendőrség. Tabajdi (2013), i. m. 365–366. o.

356 Nem azonosítható.

357 Csathó Gábor elmondta nekem, hogy amikor visszatért a nyári szabadságról, a portás közölte vele: a tűzoltóság ellenőrzést tartott a szobájában. „Nem értem, honnan tudott erről a portás, és miért szólt róla. Ha nem szól – mivel a szobámban akkoriban nagy kupi volt –, elhessegettem volna a gyanút, hogy máshogy voltak a tárgyak. Egy-két hónap múlva az igazgató elmondta magától, hogy nem a tűzoltók ellenőriztek, hanem rendőrök, mert egy Esti Hírlapba tett röplap ismeretlen szerzője után nyomoztak.”

358 Nem azonosítható.

359 Nem azonosítható.

360 Virág Jánost (1925–?) Kmeczó István, a BRFK főhadnagya (V/a) szervezte be „hazafias alapon” 1962. június 21-én. A Pedagógiai Főiskolát végzett férfi ebben az időben lakatosként dolgozott, „ellenforradalmi” kategóriába sorolták, és a „belső reakció elhárítás” vonalán foglalkoztatták ügynökként, majd titkos megbízottként. 1985 tavaszán betegsége és vidékre költözése miatt kizárták a hálózatból. Jelentései kilenc munkadossziét töltöttek meg, ebből csak kettő található a levéltárban (M-39112, M-39112/5.)

6-os kartonjának felső száma: 0085-544-2, alsó száma 204348. Napló-szám: 201/442, dosszié-szám: H-29885, irattári szám: B-136869+1.

„Vitéz” személyét először Modor Ádám azonosította Célkeresztben Krassó című idézett művében.

361 Kiss Györgyöt (1931–1999) 1960-ban szervezték be. Mintegy harminc éven át jelentett, főleg közeli barátjáról, Antall Józsefről. Fedőnevei: „Kátai György”, „Kátai”, / „Kovács Jenő”, „Kovács.” 1970-től titkos megbízott. Személyét Rainer M. János Jelentések hálójában – Antall József és az állambiztonság emberei 1957–1989 című könyvében azonosította, és portréját is megrajzolta A jó barát című fejezetben.

Kiss az ELTE történelem-filozófia szakán végzett, először egy óbudai általános iskolában tanított, ahol 1956-ban a forradalmi bizottság egyik tagja volt. 1957-től a rákospalotai Dózsa György Gimnáziumban történelemtanár. 1963-tól a szentendrei Katonai Főiskola pedagógiai tanszékén oktató, majd az Egyesül Izzóban, a Magyar Hajó- és Darugyárban üzemi pszichológus, később minisztériumi, ipari kutató intézetekben tevékenykedett. 1973-tól a Műszaki Egyetemen oktatott, egészen a docensségig vitte. A nyolcvanas években mind több publikáció, könyv szerzője, tudományos társaságok tisztségviselője, külföldi pszichológiai folyóiratok szerkesztőbizottsági tagja.

362 „Aradi Gyula” / „Fogarasi” / „Fogarasi István” = Ungvári Gyula (1936–?) könyvtáros. 1965. november 30-án szervezte be Balázs Béla őrnagy (III/III-2-b) „hazafias” alapon. Először informátor volt, később ügynök, titkos megbízott. Foglalkoztatási vonala: „egyetemi.” Jelentett többek között Bibó Istvánról, Déry Tiborról, Eörsi Istvánról, Haraszti Miklósról, Obersovszky Gyuláról, Szalai Pálról, Vásárhelyi Miklósról. Még 1989 júniusában – Nagy Imre és társai újratemetésekor – is kapott feladatot.

6-os kartonja felső száma: 0010-787-3, alsó száma: 213267, napló száma: 208/280, dosszié száma: H-45095. 6-os kartonja kódja (01) szerint 1980-tól „titkosított hálózati személy.” Munkadossziéi: M-37889, 3788/1, 2, 3.

363 Bibó István (1911–1979) jogtudós, filozófus, politikus, egyetemi tanár, az MTA levelező tagja (1949-ben felfüggesztve). 1956. november 2–4. között a frissen alakult Petőfi Párt képviseletében a Nagy Imre-kormány államminisztere. 1957-ben emlékiratot juttatott Nyugatra Magyarország helyzete és a világhelyzet címen. 1958-ban életfogytiglani börtönbüntetésre ítélték. 1963-ban amnesztiával szabadult. A KSH Könyvtárában dolgozott 1971-es nyugdíjazásáig.

364 Szilágyi Sándor (1954) a JATE BTK-n, majd az ELTE BTK-n magyar-történelem szakon tanult. Bibó István életművének kutatója. 1975 és 1985 között a magánlakásokban megtartott Hétfői Szabadegyetem szervezője, 1981–1989 között a Beszélő alapító szerkesztője. 1988–1989-ben az SZDSZ aktivistája.

365 Fekete Gyula (1922–2009) író, újságíró, szociográfus. Háromszoros József Attila-díjas, 1945 és 1956 között több lap szerkesztője, illetve rovatvezetője. 1956-ban a Magyar Írók Szövetsége prózai szakosztályának titkára, decemberben letartóztatták, 1957-ben szabadult. 1981-től a Magyar Írók Szövetségének alelnöke. Ötvennél több könyve jelent meg. Megszállottan harcolt a család- és gyermekvédelemért, a népesség fogyása ellen.

366 A változó politikai klíma is erősíthette az állampolgári öntudat kialakulását, megerősödését. Ennek jele, hogy többen is kifogásolták az igazoltatást, rendőri intézkedést. Egy 45 éves férfi például azt mondta a rendőrnek: „A rendőrség nem segít a segítségre szoruló állampolgároknak, csak mindenkit zaklat.” Egy 33 éves nő pedig kifakadt, hogy ő szabad állampolgár. „Nem érti, hogy miért zaklatjuk a békés állampolgárokat. […] ellene panasszal fog élni.”

Egy, a Broadway sörözőben igazoltatott férfi munkahelyi jellemzésében többek között ez áll: „Simulékony, fogékony jelleme miatt munkatársai cigány származása ellenére rokonszenveznek vele.” A lakóhelyi ellenőrzés során pedig az egyik szomszéd így jellemzi őt: „[…] cigány létére szokatlanul tiszta ember.”

367 G. R. – aki egyébként nem érzékelt semmit a megfigyeléséből – nem szerette volna, ha nevét, vagy valódi monogramját megadom.

368 Nem azonosítható.

369 Solt Ottilia (1944–1997) az ELTE magyar-filozófia szakán végzett. 1969 és 1971 között szociológusként a Gazdaságkutató Intézetben, 1979-ig pedig a Fővárosi Pedagógiai Intézet szociológiai csoportjában dolgozott. 1981-ben elbocsátották, ezután nem kaphatott állást, ruhafestésből és alkalmai munkákból élt. A hetvenes években a magyarországi társadalom legszegényebb rétegeinek életkörülményeit kezdte vizsgálni, s ennek nyomán 1979-ben létrehozta a Szegényeket Támogató Alapot, a SZETA-t. A Beszélő egyik szerkesztője, 1988-ban a Szabad Kezdeményezések Hálózatának ügyvivője, és alapító tagja a Szabad Demokraták Szövetségének.

370 Kunszabó Ferenc (1932–2008) 1944–1948 között napszámos. 1949–1950: a Magyar Ifjúsági Népi Szövetség sziráki járási, majd salgótarjáni városi titkára. 1951-ben kezdte meg tanulmányait az ELTE BTK orosz szakán. 1955-ben nacionalizmusért az ország összes egyeteméről kizárták, ezután 1956-ig a Ganz Hajógyárban betanított vasszerkezeti lakatosként dolgozott. 1956-ban a Somogyi Néplap munkatársa, a forradalom idején főszerkesztő, a Somogy megyei Forradalom Nemzeti Tanácsának tagja. 1962–1964: egy állami gazdaságban napszámos, majd ismét a hajógyárban dolgozott. 1964–1966: az MTA Szociológiai Kutatócsoportjának munkatársa, 1976-ig az Agrárgazdasági Kutató Intézet szociológusa, majd az Országos Széchényi Könyvtár tudományos főmunkatársa. 1989-ben megalapította a Hunnia Kiadót, a Hunnia Füzetek (később Hunnia) című folyóiratot, melynek 1992-től főszerkesztője volt. 17 könyve jelent meg.

371 Bólya István szóbeli közlése szerint nem volt buddhista. Az sem igaz, hogy Nemeskéri Péter az ő lakásában szitanyomdán buddhista anyagokat készített volna.

372 Bólya szerint direkt politikai tevékenységet sohasem fejtett ki. Egész egyszerűen csak attól lehetett gyanús, hogy viselkedésével, magatartásával szétfeszítette a hagyományos tanári szerep kereteit, és igényességével irritálhatott másokat.

373 Finta József (1931–1994) Munkácsy-díjas (1984). A Papp-csoport tagja, 1963–1983 között részt vett éves kiállításain. 1964 és 1979 között a budapesti Iparművészeti Főiskola fotóműhelyét vezette.

374 Ez alkalommal bukkan fel a 12. és a 13. számú röplap.

„NINCS NEKÜNK SOK ELLENSÉGÜNK CSAK A SZOVJET BIRODALOM AZ EURÓPAI CIVILZÁCIÓ ÉS A HAZAI KOLLABORÁNSOK DE SEGIT NEKÜNK AZ AIDS Ő MEGRITKÍTJA MI ELSÖPÖRJÜK ŐKET MI A MODERN KONZERVATÍVOK ŐK A KONZERVATÍV MODERNISTÁK SEMMIFÉLE KÖZMEGEGYEZÉS NEM SZÜLETHET KÖZTÜNK A DIKTATÚRÁBAN SZÉPEN ÉRIK A FORRADALOM rdp 12”

„EGY BŰNÜNK VAN CSAK HOGY TŰRTÜK AZ ÉLŐSKÖDŐ RÉTEGEK KÉNYURALMÁT ELNYOMÓNAK LENNI JÓ LEHET DE HA BEDÜHÖDIK A NÉP ITT NEMCSAK SZTRÁJK LESZ KEGYETLENÜL KIÁRUSÍTOTTÁK NÉPÜNKET EZEK A FÉRGEK […] SZERVEZKEDJ, HA JÖVŐT AKARSZ rdp 13”

375 lásd a 61. jegyzetet.

376 ÁBTL, O-19848/1, 2, 3

377 A listán szereplő személyek (az eredeti dokumentum sorrendjében):

Récsey Róbert vezérőrnagy, a BRFK főkapitány állambiztonsági helyettese

Cirkos Tibor alezredes, osztályvezető

Fekete László őrnagy, vonalvezető

Holló Aladár főhadnagy

Lendvai Zoltán főhadnagy

Koncz Endre főhadnagy

Kerekes József százados

Kurta István főhadnagy

Mihály Tibor főhadnagy

Gaál Dezső alezredes, alosztályvezető

Dávid Sándor őrnagy

Turucz István főhadnagy

Farkas László hadnagy

Bíró Gyula alezredes, alosztályvezető, (1988 végétől emellett osztályvezető is)

Agócs István ezredes, osztályvezető

Somlai László százados, megbízott alosztályvezető

Szabó Mihály őrnagy

Novák László főhadnagy

Gombos Lajos főhadnagy

Szanka István főhadnagy

Csatádi István őrnagy, osztályvezető

Fritz László főhadnagy

Varga Pál hadnagy

Sóti Tibor őrnagy

Papp Gábor őrnagy

Sági József alezredes

378 A levéltár munkatársai különböző belügyminisztériumi dokumentumokból (napiparancsok, utasítások stb.) több tiszt vázlatos szakmai pályafutását (beosztás, rang) tudták rekonstruálni.

379 Agócs István 1988-ban, Cirkos Tibor, Gaál Dezső és Sági József 1990-ben, Récsey Róbert – a Kormányőrség parancsnokaként 1990. szeptember 30-án ment nyugdíjba (Récsey 1989. május 1-től a BM Kormányőrség parancsnoka volt.)

380 Szigorúan titkos ’89, i. m. 87., 92. o.

381 A BRFK állambiztonsági főkapitány-helyettese, Stefán Géza például az újonnan alakult Katonai Biztonsági Hivatal főigazgatója lett. Lusztig Péter a BM Baranya Megyei RFK állambiztonsági helyettese 1990 után Baranya megyei rendőrfőkapitány. 1994-től országgyűlési képviselő (MSZP). 1995-től az Önkormányzati és rendészeti bizottság tagja, a rendészeti albizottság elnöke. Később Lamperth Mónika belügyminiszter kabinetirodájának munkatársa, majd 2008-ig az Igazságügyi és Rendészeti Minisztériumban tanácsadó, a Mecseki Erdészeti Zrt. igazgatósági tagja. (www.parlament.hu; www.vg.hu; www.gondola.hu)

Irodalom

A Balassa utcai klinikák 100 éve (szerk.: Bitter István, Huszár Ilona, Szirmai Imre; Semmelweis Kiadó, Budapest, 2008)

Állambiztonság és rendszerváltás (szerk.: Okváth Imre, Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltára – L’Harmatttan, Budapest, 2010)

A magyar irodalom története I–VI (főszerk.: Sőtér István, Akadémiai, Budapest, 1964–1966)

A magyar irodalom története 1945–1975 I-VI (szerk. biz.: Béládi Miklós, Bodnár György, Sőtér István, Szabolcsi Miklós, Akadémiai, Budapest, 1981–1990)

A Magyar Szocialista Munkáspárt határozatai és dokumentumai 1956–1962; 1963–1966; 1967–1970; 1971–1975; 1975–1980; 1980–1985; 1985–1989 (szerk.: Vass Henrik, Ságvári Ágnes, Deme Péter, Kossuth, Budapest, 1974, 1978, 1979, 1983, 1988; Interart Stúdió, Budapest, 1994)

A megtorlás szervezete, A politikai rendőrség újjászervezése és működése 1956–1962 (Intézménytörténeti tanulmányok); (szerk.: Cseh Gergő Bendegúz, Okváth Imre, Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltára – L’Harmattan, Budapest, 2013)

A Nagy Testvér szatócsboltja. Tanulmányok a magyar titkosszolgálatok 1945 utáni történetéből (szerk.: Gyarmati György és Palasik Mária; Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltára – L’Harmattan, Budapest, 2012)

Bajomi Lázár Endre: Tramontana. Magyar önkéntesek Franciaországban (Zrínyi, Budapest, 1984)

Bakonyi Péter: Téboly, terápia, stigma (Szépirodalmi, Budapest, 1983)

Bálint László: Évtizedeim a titkosszolgálatnál. Egy magyar kémelhárító emlékiratai (Kárpátia Stúdió, Budapest, 2013)

Bokor Imre: Kiskirályok mundérban (Új Idő Kft, Debrecen, 1989)

Breuer János: Kodály Zoltán (Mágus, Budapest, 1993)

Csapdában. Tanulmányok a katolikus egyház történetéből, 1945–1989 (szerk.: Bánkuti Gábor, Gyarmati György, Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltára – L’Harmattan, Budapest, 2010)

Eősze László: Kodály Zoltán életének krónikája (Zeneműkiadó, Budapest, 1977)

Eörsi László: Angyal István (1928–1958). Angyal István önvallomásai. (Noran, Budapest, 2008)

Európai Kulturális Fórum és Ellenfórum – Budapest 1985 (vál.: Müller Rolf, Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltára, Budapest, 2005)

Farkas Vladimir: Nincs mentség (Interart Stúdió, Budapest, 1990)

Filep Tibor: A politikai rendőrség Hajdú-Biharban. 1957–1989: III/III (szerzői kiadás, Debrecen, 2011)

Filep Tibor: A politikai rendőrség Hajdú-Biharban, 1957–1989, (szerzői kiadás, Debrecen, 2012)

Funder, Anna: Stasiország (ford.: Daróczi Péter, Európa, Budapest, 2014)

Gál Éva: Lejáratás és bomlasztás. Tudósok és tanárok a titkosrendőrség látókörében (Corvina, Budapest, 2013)

Gati, Charles: Vesztett illúziók. Moszkva, Washington, Budapest és az 1956-os forradalom (ford.: Makovecz Benjamin, Osiris, Budapest 2006)

Géczi János: Vadnarancsok. I. 4 élettörténet-rekonstrukció (Szépirodalmi, Budapest, 1982)

Gergely Ferenc: KISZ. A Magyar Kommunista Ifjúsági Szövetség története, 1957–1989 (Holnap, Budapest, 2008)

Gervai András: Fedőneve: „szocializmus”, (Jelenkor, Pécs, 2010, 2011)

Gough, Roger: Kádár János, a jó elvtárs? (ford.: Rákócza Richárd, JLX, Budapest, 2006)

Gyurkó László: Arcképvázlat történelmi háttérrel (Magvető, Budapest, 1982)

Hajnóczy Péter: Jelentések a süllyesztőből (Az elkülönítő és más írások) (Magvető, Budapest, 2013)

Hargittai István: Teller (Akadémiai, Budapest, 2011)

Hargittai István: Eltemetett dicsőség – Hogyan tették a szovjet tudósok szuperhatalommá a Szovjetuniót (Akadémiai, Budapest, 2014)

„Hatvanas évek” Magyarországon – Tanulmányok (szerk.: Rainer M. János, 1956-os Intézet, Budapest, 2004)

Horváth Jenő: Évszámok könyve. Egyetemes és magyar történeti kiskronológia I.–II. (Korona, Budapest, é. n.)

Huszár Tibor: Kádár. A hatalom évei 1956–1989 (Corvina, Budapest, 2006)

Huszár Tibor: A pokol malmai. Szűcs Ernő ÁVH-s ezredes ügye és elágazásai 1946–1955 (Corvina, Budapest, 2009)

Írók pórázon – A Kiadói Főigazgatóság irataiból, 1961–1970 (szerk.: Tóth Gyula, MTA Irodalomtudományi Intézete, Budapest,1992)

Isaacson, Walter: Einstein (ford.: Bujdosó István, Alexandra, Pécs, 2009)

Kalmár Melinda: Történelmi galaxisok vonzásában. Magyarország és a szovjetrendszer 1945–1990 (Osiris, Budapest, 2014)

Kedves, jó Kádár elvtárs! Válogatás Kádár János levelezéséből, 1954–1989 (szerk.: Huszár Tibor, Osiris, Budapest, 2002)

Kenedi János: Kis állambiztonsági olvasókönyv (Magvető, Budapest, 1996)

Kenedi János: K. belügyi iratfelmérő jelentése a kastélyból (Magvető, Budapest, 2000)

Kertész Péter: A Komlós (Ulpius–ház, Budapest, 2002)

Kiszely Gábor: Állambiztonság 1956–1990 (Korona, Budapest, 2001)

Kodály, Zoltan: Letters (edited by Dezső Legány és Dénes Legány, Argumentum-Kodály Archívum, Budapest, 2002)

Kutrucz Gizella: Válogatott közügyeim (Gondolat, Budapest, 1990)

Litván György: Sorstársak és kortársak (szerk.: Gál Éva, Kende Péter, Noran, Budapest, 2008)

Magyar Katolikus Lexikon, [Külső hivatkozás]

Majtényi György: K-vonal. Uralmi elit és luxus a szocializmusban. (Nyitott Könyvműhely, Budapest, 2009)

Majtényi György: Vezércsel. Kádár János mindennapjai (Libri – Magyar Nemzeti Levéltár, Budapest, 2012)

Mérei Élet–Mű. Tanulmányok (szerk.: Borgos Anna—Erős Ferenc—Litván György; Új Mandátum, Budapest, 2006)

Mindennapok Rákosi és Kádár korában. Új utak a szocialista korszak kutatásában (szerk.: Horváth Sándor, Nyitott Könyvműhely, Budapest, 2008)

Modor Ádám: Célkeresztben Krassó (Kairosz, Budapest, 2000)

Mrt, MTV, MTV RT. 1957–1997 I.–II. (MTV RT. Budapest, é. n.) Müller-Enbergs, Helmut et al: Intelligence-Service Psychology, (Frankfurt/Main, 2008)

Müller Rolf: Politikai rendőrség a Rákosi-korszakban (Jaffa, Budapest, 2012)

Nagy András: A Bang–Jensen ügy. ’56 nyugati ellENSZélben. (Magvető, Budapest, 2005)

Ortutay Gyula: Napló I. – II. – III. (Alexandra, Pécs, 2009–2010)

Pünkösti Árpád: Rákosi a hatalomért 1945–1948 (Európa, Budapest, 1992)

Rainer M. János: Bevezetés a kádárizmusba (1956-os Intézet–L’Harmattan, Budapest, 2011)

Rainer M. János: Jelentések hálójában – Antall József és az állambiztonság emberei 1957–1989 (1956-os Intézet, Budapest, 2008)

Rayfield, Donald: Sztálin és hóhérai. A zsarnok és, akik neki gyilkoltak (ford.: Makovecz Benjamin, Park, Budapest, 2011)

Révész Béla: Források a titkosszolgálatok politológiai tanulmányozásához (JATE Press, Szeged, 2010)

Service, Robert: Lenin. Egy forradalmár életrajza (ford.: Soproni Miklós, Park, Budapest, 2007)

Sebag Montefiore, Simon: Az ifjú Sztálin (ford.: Király Róbert, Alexandra, Pécs, 2012)

Sebag Montefiore, Simon: Sztálin. A Vörös Cár udvara (ford.: Király Róbert, Alexandra, Pécs, 2009)

Standeisky Éva: Az írók és a hatalom 1956–1963 (1956-os Intézet, Budapest, 1996)

Szabó Gyula: A Pápai Magyar Intézet mint a magyar hírszerzés előretolt bástyája (1963–1989) (Püski, Budapest, 2011)

Szakály Sándor: A magyar katonai felső vezetés. Lexikon és adattár (Ister, Budapest, 2001)

Szigorúan titkos ’89 (szerk.: Müller Rolf és Takács Tibor, L’Harmattan, Budapest, 2014)

Szilárd Leó: Delfinek hangja (ford.: Mente Éva, Kairosz, Budapest, 2005)

Szilard, Leo: The Voice of the Dolphins And Other Stories (Simon and Schuster, New York, 1961)

Szőnyei Tamás: Titkos írás. Állambiztonsági szolgálat és irodalom. 1956–1990. I-II. (Noran Könyvesház, Budapest, 2012)

Szőtsné Fritz Ágnes—Banainé Balogh Katalin: Kádár János sk., A betűkbe zárt történelem (Flaccus, Budapest, 2009)

Szokoly Endre: …és akkor Gömbös Gyula kapitány (Gondolat, Budapest, 1960)

Tabajdi Gábor: A III/III krónikája (Jaffa, Budapest, 2013)

Tabajdi Gábor: Kiegyezés Kádárral. „Szövetségi politika”, 1956–1963 (Jaffa, Budapest, 2013)

Tabajdi Gábor—Ungváry Krisztián: Elhallgatott múlt. A pártállam és a belügy. A politikai rendőrség működése Magyarországon 1956–1990 (1956-os Intézet–Corvina, Budapest, 2008)

Takács Tibor: Besúgók a besúgásról. Ügynök-visszaemlékezések a Kádár-korszakból (L’Harmattan, Budapest, 2013)

Tóth Eszter Zsófia: Kádár lányai. Nők a szocialista időszakban (Nyitott Könyvműhely, Budapest, 2010)

Történeti hűséggel. A Belügyminisztérium és szervei újjászervezése, a hatalom megszilárdításáért kifejtett tevékenysége (szerk.: Czink János, 1985, BM Könyvkiadó, Budapest, 1985)

Trezor 1. A Történeti Hivatal Évkönyve (szerk.: Gyarmati György, Történeti Hivatal, Budapest, 1999)

Trójai faló a Belügyminisztériumban. Az ÁVH szervezete és vezérkara 1953–1956 (szerk.: Gyarmati György, Palasik Mária, L’Harmattan, Budapest, 2014)

Tükörszilánkok. Kádár-korszakok a személyes emlékezésben (szerk.: Kovács Éva, Budapest, MTA Szociológiai Kutatóintézet–1956-os Intézet, Budapest, 2008)

Ungvári Tamás: Nyomtalanul (Scolar, Budapest, 2010)

Új Magyar Lexikon (Magyar Könyvklub, Budapest, 2001)

Varga Ágota: Aczél-történetek. Beszélgetések tiltott, tűrt és támogatott kortársakkal Aczél Györgyről és a Kádár-korszakról (Alexandra, Pécs, 2013)

Varga László: Kádár János bírái előtt. Egyszer fent, egyszer lent (BFL–Osiris, Budapest, 2001)

Vajda Miklós: Anyakép amerikai keretben (Magvető, Budapest, 2009)

Valuch Tibor: Hétköznapi élet Kádár János korában (Corvina, Budapest, 2006)

Van Voren, Robert: Cold War in Psychiatry: Human Factors, Secret Actors (Rodopi, Amsterdam, 2001)

Volkov, Szolomon: Sosztakovics és Sztálin (ford.: Kállai Tibor Napvilág Kiadó, Budapest, 2006)

Wikipédia

Zárt, bizalmas, számozott I. (szerk.: Cseh Gergő Bendegúz, Kalmár Melinda, Pór Edit, Osiris, Budapest, 1999)

Zárt, bizalmas, számozott II. (szerk.: Cseh Gergő Bendegúz, Krahulcsán Zsolt, Müller Rolf, Pór Edit, Osiris, Budapest, 2004)

Zinner Tibor: „A nagy politikai affér” – A Rajk–Barankov-ügy I.–II. (Saxum, Budapest, 2013, 2014)

Megjelent a Kalligram Könyv- és Lapkiadó Kft., Pozsony,
valamint a Pesti Kalligram Kft., Budapest
közös kiadásában, 2015-ben.

Felelős kiadó Szigeti László
Felelős szerkesztő Mészáros Sándor

ISBN 978-615-5454-87-5

Forgalmazza eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – Apache License 2.0