CSÁNYI VILMOS

ÍME, AZ EMBER

A humánetológus szemével

Libri Kiadó

Copyright © Csányi Vilmos, 2015

Copyright © Libri Kiadó, 2015

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

A Libri Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Második kiadás

ISBN 978-963-310-689-1

Felelős szerkesztő Hungler Tímea

Olvasószerkesztő Györke Mária

Borítóterv Rajka Mária

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Tartalom

Tartalom

Bevezető

I. AZ EMBER TERMÉSZETE

Hiedelmeket készítő állat

A hiedelmek tartósak

A hiedelmek rangsora

Hiedelmek és a társadalom

Csoportok, közösségek

Közös akciók

Közös hiedelmek

A hiedelmek logikája

Közös konstrukciók

Hűség

Az emberi közösségeket működtető legfontosabb biológiai viselkedési mechanizmusok

Agresszió

Rangsor, szabálykövetés

Az emberi természet és a hatalom

Szexualitás

A szexualitás szerepe a párkapcsolatban

Szexualitás és agresszió

Homoszexualitás

Szexualitás és kultúra

Kötődés, szülői gondoskodás, család

Szocializáció

Rendszerszervező képesség: rendszerek, közösségek, szervezetek

Törzsi kultúrák a társadalomban

A humán viselkedési komplex

A szociális vonzódás

Kötődés felnőttkorban

Emberben az állat?

Csoportméret

Csoportegyediség, csoportidentitás

Egyezkedések

Az erőforrások elosztása

Szövetségek

Közösségek idegenkedése egymástól

A közösségi tevékenységek szinkronizációja

Érzelmek is szabályozzák a csoport életét

Empátia, imitáció, hipnózis, ének, zene, tánc

Összehangoló szabályok

A rítusok konstrukciója

Társadalmi intelligencia

A konstrukciós készség

Az állati elme modellezi a környezetét

Az ember elméje

Igazán jó környezeti modelleket készíteni a nyelv segítségével lehet

Megnevezem, tehát van

Az emberi gondolkodás különleges jegyei

Tárgyak konstrukciója

A szükségletek konstrukciója

A valóság szociális konstrukciója

A közösségek konstrukciója

A közösség mint „szuperorganizmus”

Szocializáció az archaikus közösségekben

A korrupció a társas viselkedés melegágya

A közösségek evolúciós eredete

Az evolúció megismerése – a megismerés evolúciója

Az evolúció modellezése

II. AZ ŐSI KÖZÖSSÉGEK FELBOMLÁSA ÉS A TÁRSADALMI KULTÚRÁK KIALAKULÁSA

Másodlagos szocializáció

Világcirkusz

A rendszerszervező képesség működése tömegtársadalmakban

Az egyszemélyes közösségek kialakulása

Az egytagú közösségek és a politika

Személyes kultúra

Ki vagy? Honnan jössz? Hová mész?

Első mese, a lélekről

Második mese, a testről

Kulturális agresszió: a háború

A háború biológiai tényezői

A háború mint kulturális konstrukció

Háborúk ideológiai alapon

Élet a globalizált világban

Megszaladási jelenségek

A glóbusz mint rendszer

A tudományról

Hiedelem, történet, magyarázat

Hiedelmek és a tudományos gondolkodás

A tudományos gondolkodás fázisai

A „szupertudomány”

A tudomány miért és hogyan kérdései

A racionalitás természete

Megjósolható-e a jövő?

Ajánlott irodalom

Képjegyzék

Bevezető

Írtam már könyveket az emberi természetről humánetológiai ismeretek és megfontolások alapján, de ahogy múlik az idő, fejlődik a tudomány, a könyveket követő érdekes beszélgetésekből az ember rájön, hogyan lehetett volna jobban írni. Hol volt a könyv túlságosan tudományos, vagy indokolatlanul tömör az írás, ami szélesebb olvasóközönséghez szólt.

Most azzal is kísérletezem, hogy ugyanazt a témát több különböző szemléletben mutassam be, az olvasó maga is eldöntheti, melyik érdekli igazán, ezért egy-egy emberi viselkedésforma tárgyalásánál az érthetőség kedvéért előfordulnak ismétlődések.

Az emberi természet tárgyalása során mindig az tűnt a legnagyobb nehézségnek, hogy hogyan válasszam el az ősi idők társadalmait a maitól. Az archaikus időkben sokkal tisztábbak a viszonyok például az ember természete és kultúrája között, világosabban lehet rámutatni az emberi természet genetikai hátterére, mint amikor a modern időket tárgyaljuk, ezért gyakran élek ilyen példákkal, de igyekeztem a modern idők kérdéseire is kitérni.

Sok évig írtam publicisztikákat, ezek között olyanokat, amelyek egy-egy humánetológiai kérdést egészen röviden, esetleg ironikusan villantanak fel. Néhányat, kissé leporolva ezek közül, a különböző fejezetek közé illesztettem, remélve az olvasó tetszését.

Nógrád, 2014

S mily remekmű az ember! Mily nemes az értelme! Mily határtalanok tehetségei! Alakja, mozdulata mily kifejező és bámulatos! Működésre mily hasonló angyalhoz! Belátásra mily hasonló egy istenséghez! A világ ékessége! Az élő állatok mintaképe! És mégis, mi nekem ez a csipetnyi por? Én nem gyönyörködöm az emberben, nem – az asszonyban se, …

W. Shakespeare: Hamlet, Ford.: Arany János

I. AZ EMBER TERMÉSZETE

Hiedelmeket készítő állat

Az emberi természet különlegességét, az állatoktól nagyon különböző mivoltát sokan próbálták már röviden, egyetlen jól választott tulajdonság alapján megragadni. A „szerszámhasználó”, a „beszélő állat”, a „meztelen majom” ilyen példák, és persze mindegyikben van valami, de én nem hiszek abban, hogy az embert egyetlen tulajdonság alapján meg lehet az állatoktól különböztetni (részletesen ki is fejtem ezt a nézetemet majd, amikor az embertulajdonságok komplexét tárgyalom). Ha mégis rávennének, hogy keressek egyetlen jellemző tulajdonságot, az én meghatározásom a „hiedelmeket készítő állat” lenne.

Ebben a fejezetben megkísérlem bebizonyítani, ha tisztában vagyunk a hiedelmek természetével, keletkezésükkel, működésükkel, akkor szinte minden emberi jelenséghez kapunk valamiféle kulcsot. Bizonyos, hogy további kulcsok is szükségesek, de a hiedelmek vizsgálata nélkül nem érthetjük meg az ember természetét.

Azt már sokszor megírtam, hogy az ember természetes közösségeire jellemző tulajdonság, hogy közös hiedelmeik alakulnak ki, és csak az lehet a közösségek tagja, aki elfogadja ezeket, legalábbis a többségüket. Nálam azonban sokkal pontosabban fogalmazta meg az emberi hiedelmek természetét Szent Ágoston másfél ezer évvel ezelőtt. Amióta rátaláltam írására a Vallomások című munkájának VI. fejezetében (miközben az általam nagyon tisztelt avilai Szent Teréz életéről szóló könyvemet írtam) mindig ezzel az idézettel kezdem a hiedelmek ismertetését:

Fontolóra vettem ugyanis, milyen tömérdek dologban hiszek, habár sohasem láttam őket, és megtörténtüknél sem lehettem jelen. Mennyi esemény akad a népek történetében, mennyi minden itt-ott, helyeken, városokban, és sohasem láttam őket. Milyen sokat hittem a jó barátaimnak, tömérdek dolgot az orvosaimnak és annyi különféle emberi szájnak. Ámde ha mindezeknek nem adnánk hitelt, a kisujjunkat sem mozdíthatnánk meg ebben a földi életünkben. És elvégre alapos szilárdsággal elhiszem, hogy miféle szülőktől származom, holott tudomásom erről sem lehetne, ha a hallomásnak nem adnék hitelt.

Rövid, tökéletes meghatározás, ma is érvényes. Ha belegondol a kedves olvasó, hogy ismereteit, hallomásait, értesüléseit honnan szerzi – ezek ugye különböző hiedelemfélék –, maga is rájöhet, hogy Szent Ágoston érvelése mennyire meggyőző. Talán csak annyit változott a világ, hogy ma hiedelmeket nemcsak a családban, baráti körben, iskolai közösségben, munka közben szerzünk, hanem újságokban, könyvekben is olvashatunk, láthatjuk a mozikban, a televízióban, az utóbbi években pedig a legtöbb hiedelmünk az internetről származik, ahol naponta sok százmillió ember írja le az elképzeléseit, és szabadon válogat közülük.

Szent Ágoston ebben az idézett bekezdésben kétféle hiedelemről beszél, az egyik a látható, hallható, szagolható, tapintható valamik osztálya, amelyeket érzékszerveinkkel észlelünk. Van valami a külső világban, ami látható, tapintható, esetleg szagolható vagy hallható – hogy az a dolog milyen, mire jó vagy miért kerülendő, arra vonatkozik a hiedelem; valamiféle ismeret, magyarázat, gondolat ezekről a dolgokról.

A másik hiedelemféle Ágoston szerint a történet. Egy eseményről, amit valaki, esetleg többen, láttak, hallottak, szagoltak, elmesélik a tapasztalataikat. A történetnek szereplői vannak, és akkor a legizgalmasabb, ha ezek a szereplők emberek, de szólhat a történet kecskékről, autókról, bármiről, ha azáltal született, hogy az időben valami megváltozott, mozgott, szaglott, elhangzott, vagyis valami történt.

Szent Ágoston a továbbiakban említ egy harmadik fajta hiedelmet is, amit kellő tisztelettel hitnek nevezhetünk. Ez olyan hiedelem, amit sok ember tapasztalata, meggyőződése alakított ki, ilyen például az istenhit, amihez nem társul közvetlen tapasztalati bizonyíték még Szent Ágoston szerint sem, mégis sok ember számára elfogadható. Ez a fajta társas hiedelem nagyon fontos a társadalom életében, és nemcsak magasztos dolgokról szólhat, hanem különféle véleményekről, becsületről, erkölcsről, ideológiákról, társadalmi intézményekről, de ilyen hit az is, hogy a Föld gömbölyű. A hithez rendszerint bizalom is szükséges, megbízunk hívő társainkban, és nem keressük folyton a bizonyítékokat, azt, hogy a hit visszavezethető legyen valamiféle közvetlen tapasztalásra. Egy vegetárius például azt hiszi, hogy a szervezetének ártanak az állati fehérjék. Ezt semmi sem bizonyítja, de elterjedt hiedelem, és alaposan beleszól a hiedelmet vallók étrendjébe, tehát fontos, és mivel a hívők megbíznak egymásban, nem különösebben törődnek a bizonyítékokkal. Hihetünk az emberi fantázia által konstruált csodás jelenségekben is: kísértetekben, boszorkányokban, ufókban, világ-összeesküvésekben.

Ezzel, az alapokkal majdnem meg is lennénk, ha a bennem bujkáló tudós nem késztetne arra, hogy a hiedelmek, hitek és bizalom tárgyában kényes kérdéseket tegyek fel, és megpróbáljam a hiedelmeiben bízó olvasót némi óvatosságra inteni, mert néha tévedünk, vagy becsapnak az érzetek.

Egyszer Amerikában a Grand Canyon peremén álltam és nézelődtem többedmagammal, amikor észrevettünk egy nagy madarat a kanyonban. Valószínűleg keselyű – mondták az odavalósiak. Szépen kiterjesztett szárnyakkal repült a Colorado folyóval párhuzamosan. Nem volt vita, ott repül egy nagy keselyű. Pár perc múlva az állat hirtelen irányt változtatott, majdnem derékszögben, és felénk jött. Rövidesen kiderült, hogy nem madár volt, hanem egy kicsi, egyszemélyes repülőgép. A távolság megtévesztett bennünket. Mindenki ismer hasonló eseteket, a tapasztalat néha megtévesztő, a pszichológia külön területe foglalkozik azzal, hogy hogyan lehet az érzeteinket becsapni. Nem túlságosan gyakran, de elég sokszor ahhoz, hogy még a közvetlen tapasztalatainkon nyugvó hiedelmeinket se tekintsük abszolút bizonyítéknak a valóság természetéről.

A hiedelmeknek mindig van valamiféle tapasztalati magja, de az, aki a hiedelmet először megfogalmazza, azonnal ráaggathat lényegtelen részleteket is. Látott valami fényt felvillanni a mocsárban, megijedt, a kusza bokrokból emberalakot vélt formálódni, ágropogást is hallott, szellő is érte, mire a hiedelmet rögtön úgy fogalmazza meg, hogy: egy lángoló, emberszerű szörny járt arra, ropogott a lába alatt az ág, ő elszaladt, és szerencsére nem érték utol. Aki másodiknak mondja el a történetet, még tovább színezheti: az emberalaknak vörös szemei voltak, keserűen sóhajtott, és majdnem ráugrott arra, aki először mesélte… és így tovább.

Az eredeti tapasztalat, egy fényjelenség, igaz lehet, a mocsarakban előfordul, hogy a szerves anyagok bomlásából keletkező foszfének lángra kapnak a levegőn; a körítés pedig a megrémült ember fantáziájának terméke. Aki csak hallotta, nem tudja az eredeti hiedelmet pontosan ellenőrizni, nem tudja megállapítani, hogy melyik része a valódi tapasztalat, melyik a színes fantázia. Az is lehet, hogy egy másik ember haladt arra, kezében egy apró lámpával, és ebből alakult ki a hiedelem.

A történetekkel ez még inkább így van. Ebédhez készülődik a család, az anya terítés közben leejt egy tányért. Ő a következő történetre emlékszik: a kamasz fiam folyton izeg-mozog, és kicsit meglökött az asztalnál, én meg éppen azt néztem, hogy megint piszkos a cipője, és kicsúszott a kezemből egy tányér. A kamasz fiú: anya meg apa megint veszekedtek, anya nem a terítésre figyelt, és kiejtette a tányért a kezéből, ahogyan mindig szokta, amikor ideges. Apa: képtelenség elérni, hogy a gyerek is segítsen, legalább a terítésnél, most is leejtette szegény anya a tányért, mert egyszerre száz dolgot akar elvégezni.

Látható, hogy egy tányér leejtéséből mennyire különböző történetek kerekedhetnek ki a különböző elbeszélők elmondásából, és még a család szociális szerkezete is felsejlik. Az ennél bonyolultabb történetek is annyi változatban léteznek, ahányan csak elmesélik. A bíróságok gyakorlatából tudjuk, hogy általában milyen nehéz a tanúk vallomásaiból a valódi történetet összeállítani. A művészek is sokszor feldolgozták már ezt az emberi tulajdonságot. Aki szép példát szeretne látni rá, nézze meg Kuroszava A vihar kapujában című filmjét.

Az emberi fantázia igazán a hittel kapcsolatos elképzeléseknél szabadul el. Ha egy párt hívő tagjait kérdezgetnénk arról, hogy a pártjuk milyen eszmék mellett érvel, bizony nagyon különböző változatokat hallanánk. Még az is előfordul, hogy a megfogalmazás ugyanaz, mondjuk, a hívő azt gondolja, hogy a pártja az emberek jólétéért küzd, de ha kiderítjük, hogy a pártjában kik is számítanak embernek; hogy hogyan lehet meghatározni a jólétet; és mennyire elfogadható, hogy valakinek igazán és nagyon jó léte legyen, amíg sokaknak semmijük nincsen, hamar kiderülne, hogy itt is nagy a változatosság.

Fogadjuk el, hogy a hiedelmek kialakításának és elfogadásának képessége az emberi evolúció során azért alakult ki, mert nagyon hasznos volt.

Fontos tudnunk, hogy az állatoknak nincsenek hiedelmeik, mert nem beszélnek, így nem képesek a tapasztalataikat, gondolataikat kommunikálni, és a társaiknak átadni. Minden egyes állat a saját tapasztalataira utalt, arra, ami vele történik, amire ő emlékszik. Az állatoknak számos veleszületett tudása van a világ dolgairól, amik segítik az életben. Például minden gerinces állat felismer két szemet, és veleszületetten érzi, hogy az olyan tárgy, amelyen két vízszintesen elhelyezkedő fényes folt van, veszélyes is lehet, tehát figyelni kell rá. Ha mégis kiderül, hogy ártalmatlan, nem kell vele törődni, ha viszont veszélyes: kerülendő. Tehát az alap a génekben rögzített ismeret, de a tapasztalat is segít. Ez a genetikai segítség azért fontos, mert a társak, szülők nem képesek elmesélni, hogy milyen a világ, milyen tapasztalatokat szereztek korábban, esetleg generációkkal ezelőtt. Persze a legtöbb fajnál a fiatalok figyelik az anyát vagy az idősebb társakat, és ha azok valamitől megriadnak, a példájuk alapján azt ők is kerülni fogják.

Élnek fejlettebb fajok, a varjúszülők már a fészekben jelzik egy sajátos figyelmeztető károgással a fiókáiknak, ha veszedelmes állat, kutya, róka vagy éppen ember halad el a fészek alatt, ezért az utódok közvetlen tapasztalat nélkül is kerülik a veszedelmet. De ez különleges eset; az állatoknak általában nincsenek hiedelmeik, illetve amit annak nevezhetnénk, az leginkább közvetlen egyéni tapasztalaton alapul.

Az ember is rendelkezik ilyen veleszületett tudással, a néhány órás babák képesek megkülönböztetni egy sematikus emberi arc rajzát attól, amely a vonalakat kusza összevisszaságban tartalmazza. Minden kultúrában tapasztalat nélkül is félnek a tekergő kígyóktól, akkor is, ha az ártalmatlan sikló, és akkor is, ha veszedelmes kobra vagy vipera. Fontos félelem ez.

Az ember ezen az egyéni tapasztalathalmazon felül a közösségtől temérdek hiedelmet kap, amelyek eredeténél persze mindig ott van valakinek a tapasztalata, de a sok ráaggatott elképzelés is. A közösség nagyon ügyel arra, hogy a tagjai ellenőrzött, elfogadott hiedelmekkel éljenek. A hiedelmek felismerhető együttesekbe sorolhatók, és csak azokat fogadjuk el a valóság leírására, amelyek együttesét már ismerjük – az, hogy milyen ételeket tartunk fogyaszthatónak, milyen módon gyógyítjuk a betegségeinket, mit hiszünk el a gyógyszerekről, mind ilyen hiedelemegyüttesek szabályozása alatt állnak. A hiedelem egyéni tapasztalatok alapján születik, de mindig egy közösség szentesíti, és segíti elő a terjedését.

Képzeljünk el egy archaikus közösséget! Ősemberek, a mi fajunk tagjai, komplex nyelvet beszélnek, bunkót, kőkéseket, dárdákat, esetleg nyilat használnak, tüzet képesek gyújtani, tehát néhány százezer éve már élnek. Az ilyen közösség 30-40 felnőttből, számtalan gyerekből áll, és valahol Afrikában portyázik. Ezen a területen sok növény- és állatfaj él, az emberek csak akkor maradhatnak meg, ha ismerik az ehető növényeket, elfogható állatokat, és ezeket képesek megkülönböztetni az ehetetlenektől, esetleg a mérgezőktől, továbbá rendelkeznek azokkal az ismeretekkel, amelyek segítségével a gyűjtögetés, a prédavadászat sikeresen folytatható. Ha látnak egy jóízűnek látszó, de ismeretlen növényt, nincs növényhatározójuk, nem tudhatják, miféle; nem volt iskola, nincsenek újságok, könyvek, televízió, internet. Ami van, az csupán az évszázadok óta, generációról generációra átvett hiedelemgyűjtemény. Az idősek tapasztalata, tanítása. Minden, ami a memóriájukban tárolódott. Nincs arra sok idő vagy lehetőség, hogy egy-egy konkrét hiedelmet ellenőrizzenek, meg eszközeik sincsenek rá. A felnőttek, az öregek azonnal jelzik, hogy ezt ismerem, ehető vagy mérgező, hagyd békén; de lehet, hogy azt javasolják, kerüld, mert nem ismerjük. A bátrabbak legfeljebb mégis megízlelik, és esetleg kiderül, mire jó.

A hiedelmek sokszor valamiféle „hogyan?” kérdésre adnak praktikus választ: hogyan kell a gyereket nevelni, hogyan kell az anyóssal bánni és ehhez hasonlók; máskor a hiedelem a „miértekre” kínál megoldásokat. Miért kell jónak lenni? Mert ha nem leszel jó, Isten megbüntet a túlvilágon. Miért kell katonának menni? Mert ha nincsenek katonák, jő az ellenség, és mindent elpusztít.

Modern időkben egy-egy új gyógyszerrel kapcsolatban lehet hasonló kérdéseket feltenni. Alkalmas-e a bajunkra? Mellesleg mérgező-e? Vannak-e mellékhatásai? Gyereknek is jó? Öregeknek is? Mekkora adagot kell alkalmazni, és naponta hányszor? És még sorolhatnám. A gyógyszergyárak kutatórészlegeinek sokszor tízévnyi kemény munkájába kerül, amíg minden kérdésre megtalálják a helyes választ, hogy az ember elolvashassa a tablettákkal kapott hosszú apró betűs szöveget: ha orvosa másként nem rendeli, akkor mi minden történhet önnel, ha ezt beveszi, lehet, hogy ritkán, de mégis.