ALIX CHRISTIE

GUTENBERG TANÍTVÁNYA

Alix Christie

GUTENBERG TANÍTVÁNYA

A mű eredeti címe

Gutenberg’s Apprentice

Copyright © 2014 by Alix Christie

All rights reserved.

Hungarian translation © Tóth Bálint Péter

© General Press Könyvkiadó, 2015

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

TÓTH BÁLINT PÉTER

Szerkesztette

SZALA BOGLÁRKA

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 643 784 8

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Lester Lloyd és James Robertson nyomdászmesterek emlékére

„Mert nincs elrejtve semmi, amire fény ne derülne, és nincs titok, amely nyilvánosságra ne jutna.”

Márk 4,22

„Az innováció történetében egy új ötlet önmagában sosem elegendő. A megvalósítás mindig legalább olyan fontos.”

Walter Isaacson: Steve Jobs életrajza

(Garamvölgyi Andrea fordítása)

Köszönetnyilvánítás

Ez a regény nem született volna meg néhány kiváló szakértő segítsége nélkül, akik szaktudásukkal és tanácsaikkal nagyban hozzájárultak ahhoz, hogy megértsem a nyomtatás születésének körülményeit. Különösen hálás vagyok dr. Lotte Hellingának, a British Library egykori igazgatóhelyettesének, valamint Paul Needhamnek, a Princeton Egyetem Scheide Könyvtára igazgatójának a kutatómunkám során tapasztalt végtelen türelmükért. Dr. Monika Estermann, a frankfurti könyvtörténeti archívum (Archiv für Geschichte des Buchwesens) munkatársa felbecsülhetetlenül értékes ismereteket osztott meg velem, mint ahogy dr. Wolfgang Dobras, a mainzi városi levéltár igazgatója, valamint dr. Stephan Füssel, a mainzi Johannes Gutenberg Egyetem könyvintézetének (Mainzer Institut für Buchwissenschaft) igazgatója is. Szívből jövő köszönet illeti meg továbbá a mainzi tudományos könyvtár (Wissenschaftliches Stadtbibliothek) munkatársait és a helyi Gutenberg-múzeum könyvtárosait.

Munkámban kiváló tudósok az elmúlt ötszáz évben végzett, Gutenberggel foglalkozó kutatásaira hagyatkoztam, a tényeket azonban magam értelmeztem. Rendkívül sokat köszönhetek, többek között, Guy Bechtel 1992-ben megjelent, alapvető fontosságú, Gutenberg et l’invention de l’imprimerie: Une enquête (Gutenberg és a könyvnyomtatás feltalálása. Tanulmány) című kötetének, valamint dr. Eberhard König művészettörténeti kutatásainak. A felhasznált irodalom és képjegyzék megtalálható a www.gutenbergsapprentice.com honlapon.

Szerencsésnek mondhatom magam, hogy szakmámban mindig a nyomdászat kimagasló mestereitől tanulhattam. Megadatott, hogy olyan emberek mellett ismerkedhettem meg a magasnyomás mesterségével, mint például a San Franciscó-i Mackenzie & Harris betűöntőműhely egykori művezetője, a néhai Lester Lloyd, vagy épp a kaliforniai Covelóban működő Yolla Bolly Press tulajdonosai, a néhai James Robertson és felesége, Carolyn Robertson. Ezt a könyvet azoknak a nyomdászmestereknek ajánlom, akik kitörölhetetlen nyomot hagytak bennem, és elvezettek Johannes Gutenberghez és Peter Schöfferhez. Peggy Gotthold és Lawrence Van Velzer a Foolscap Presstől mindvégig mellettem álltak, sőt a kész regényem díszkiadásához kézzel nyomott anyaggal is hozzájárultak. A készülő könyvhöz óriási segítséget nyújtott Vonnie Madigan, Katherine Maxfield és a North London Writers Group. Terry Karten és Marion Donaldson személyében kivételes szerkesztőket ismerhettem meg, Simon Trewin, Dorian Karchmar és Annemarie Blumenhagen pedig nagyszerű ügynököknek bizonyultak. Édesanyám és a testvéreim a kezdetektől fogva lelkesen biztattak, mégis a férjemnek és a gyermekeimnek tartozom a legnagyobb köszönettel hosszú, a múltba tett felfedezőutam során nyújtott szeretetükért és türelmükért. Vivat biblus!

Német-római Birodalom, Sponheimi apátság

1485. szeptember

Évekkel később, amikor Trithemius apát először megkérte, idézze fel neki a nyomtatás születésének dicsőséges körülményeit, Peter Schöffer visszautasította. Túlságosan személyes a történet, közölte az apáttal, ráadásul nem is igazán az övé.

– Ahogy mondja! Senki sem képes egymaga valami újat létrehozni. Egyedül Isten teremt. – A szerzetes széles mosollyal az arcán a vendége felé hajolt. – Ebből pedig az következik, hogy akinek ezt a csodát köszönhetjük, Isten jóváhagyásával cselekedett.

Túlságosan is fiatal ahhoz, hogy a dombra emelt kolostor apátja legyen, a boltíves cellájának falai mentén sorakozó kötetekkel, amelyek rézkapcsain meg-megcsillan az aranyló őszi fény. Elégedetten fénylő tekintete sem tetszik Peter Schöffernek, bár tisztában van vele, miért ragyog úgy. Trithemiusnak végre sikerült kifognia rajta, és számtalan próbálkozás után kolostorába csábította a híres nyomdászt.

– Terveim szerint mindent megírok – közli az apát, és karjával körbemutat a könyvtáron, a kőtornyon, az egész Rajna-vidéken. – A krónikáját mindannak, ami itt történt ezekben az áldott időkben. Az események sorában, kétségkívül, aligha van jelentőségteljesebb, mint annak a találmánynak a megalkotása, amelyben maga is részt vett.

Csak ahhoz kellek, hogy a hírnevét öregbítsem, gondolta magában Peter. Ezek szerint így készülnek a krónikák – akik az idő és a sors megmagyarázhatatlan összjátéka folytán talpon maradtak, elmesélik a történetet valakinek, aki nevet szerez magának?

Miközben bejárták az épületegyüttest az apáttal, több udvaron is átvágtak, a kápolnát is érintve, egészen a nyitott kerengőig, ahol a szerzetesek a már gyengülő őszi napfény felé fordított asztalaik mögött görnyedeztek. Peter megilletődöttségében nem is tudta volna felidézni, mikor látott legutóbb egymás mellett szorgalmasan körmölő bencés testvéreket. Valaha a legősibb szerzetesi közösség valamennyi rendházának volt scriptoriuma, ahol Isten igéjét szorgos kezek jegyezték le a pergamenívekre, mostanra azonban alig maradt belőlük néhány.

Az apát még csak nem is lassított. – Szidnak is ám engem eleget – jegyezte meg kényszeredett mosollyal az arcán. – Panaszkodnak, hogy a nyomda bizony kiválthatná azt a lélekölő munkát, amit ők végeznek.

Peter hozott magával néhány, alapvetően liturgikus és jogi témájú kötetet, amely a nyomdájában készült, hogy felajánlja az apátság számára. Hirtelen eljátszik a gondolattal, hogy a szerzetesek majd hálaimát mormolnak érte, amikor elérkezik az ő ideje. A telhetetlen Trithemius örömmel fogadja a könyveket, holott a saját polcain írnokkezek alkotásai sorakoznak. Kezét végigsimítja a bőrkötésen, majd élénk, metsző tekintetét Peterre emeli.

– Immár csak maga ismeri az igazságot. Most, hogy mindkét Johannt magához szólította az Úr.

Johannes Gutenbergre és Johann Fustra gondol.

Peter Schöffer elméje még tiszta, és az ujjai erősebbek, mint valaha. Elmúlt már hatvan, négy fiú apja és az egész Német-római Birodalom legnagyobb nyomdájának alapítója. Szikár, magas ember, akinek vékony, józan arcát ezüstös, nyírott szakáll keretezi.

– Az igazságot. – Ezen elmosolyodik.

Sok mindenről lehetett hallani az elmúlt évtizedekben, amelynek nem sok köze volt az igazsághoz. Szinte szentként tisztelték azt az embert, aki megalkotta ezt a csodálatos művészetet. Gutenberg minden bizonnyal jót derülne, ha látná ezt odafentről… vagy éppenséggel odalentről. A néhai mester lelkének végső nyughelyét illetően nem tudott volna biztosat mondani.

– Állítólag nyomorúságos körülmények között halt meg, teljesen magára hagyatottan és magányosan – jegyzi meg az apát kemény hangon.

Peter Schöffer tisztában van a vádakkal – hogy ő és Fust, a mostohaapja kaparintotta meg a mestertől a nyomdaműhelyt, ahol a Szentírás készült, és ők fosztották meg Gutenberget az életművétől. Évek óta kénytelen együtt élni a kegyetlen vádaskodással.

– Hazugság – feleli erőtlenül. – Adolf érsek udvarában halt meg, és élete végégig megbecsülés és törődés övezte.

– Miközben a maga vállalkozása egyre csak virágzott.

– A siker, kedves testvérem, nem bűn. – Szúrós tekintetet lövell az apátra. – Valóban volt része árulásban, de nem úgy, ahogy azt sokan gondolják.

– Akkor bizony van miről mesélnie.

Az apát az ablakhoz lép, ahol röviden – legalábbis látszólag – a gondolataiba mélyed. Egyszerű fekete habitusa úgy lóg le széles válláról, mint madárkalitkára borított lepedő.

– Eleget kell tenni a kötelességünknek, nem gondolja? – kérdezi Trithemius megfordulva. – Tartozunk ennyivel a múltnak, no meg az eljövendőnek is.

Bár harminc év telt el azóta, Peter képtelen lenne rossz hírét kelteni a mesterének. A lelke mélyén továbbra is szereti az őrült Gutenberget, ezt az izzó, vad géniuszt, aki legalább annyit rombolt, mint amennyi értéket létrehozott. Aki mindig magának követelte az elismerést, még ha nem is feltétlenül érdemelte meg. A saját elképzelése szerint alkotta meg az eljárást, és ő maga készítette el a legelső betűkészletet, ezt senki sem tagadhatja. Peter és a mostohaapja nélkül azonban az a bizonyos biblia sosem készült volna el.

– Gondoljon a történelem nagy bárkájára! – kezdi az apát, és hangnemet vált. – Hát a história kamráiban nem fér el egyszerre a jelen és a múlt az egész teremtett mindenséggel együtt? Így aztán minden egyes szavunk és valamennyi cselekedetünk, bármennyire jelentéktelen is, Isten hatalmas tervének részét képezi, nemde?

Trithemiusnak magas homloka és szúrós tekintete van. Magabiztos, kétségkívül előkelő származású, és körülbelül olyan idős, mint Peter volt, amikor az egész elkezdődött, teli égő tenni akarással. Peter lelkének legrejtettebb zugát is átkutatja. Isten kamrái sokkalta tágasabbak – mindig is úgy gondolt rá, mint egy égig érő templomhajóra.

Valaha azt hitte, amit tesznek, felemeli őket, egyre magasabbra – úgy érezte, a Teremtést átjáró kegyelem őket is megérintette. Mígnem az egész meghasadt, a műhelyükben pedig eluralkodott a düh és a vádaskodás. Ahogy egyre csak teltek az évek, Peter egy tébolyodott, zűrzavaros világgal szembesült, miközben a lába alatt a gépek dübörgését érezte. Akkor elbizonytalanodott, hogy vajon Isten nem valami sötét erőt szabadított-e el annak a fénylő betűkészletnek a formájában.

Sosem akarta nagy nyilvánosság előtt felfedni a mestere titkait. Sokat fohászkodott, hogy megbocsátás ébredjen a szívében. A lelke mélyén azonban továbbra is Gutenberget hibáztatja, amiért az egész romba dőlt. Beletúr a szakállába. Trithemiusnak igaza van. Az utókornak meg kell ismernie az igazságot – a világnak tudnia kell Fustról és őróla.

Az apát leül, és a toll után nyúl.

A mester végül is csupán eszközként tekintett rá. Mégis, melyikünk nem eszköz a Legfőbb Mesterember kezében? Petert hirtelen elönti valami váratlan könnyűség, mint amikor az olvadt fém tetejére száll a buborék. Elmeséli, ahogy tudja. Remélhetőleg szerényen – Isten tudja csak, mennyit szenvedett egész életében a gőg bűne miatt.

– Valószínűleg több látogatásra is szükség lesz – szólal meg végül. Ezután feláll, és maga is kinéz a fakuló gyümölcsöskert felé, majd azon túlra, a völgybe lejtő, tarka-rőt domboldal irányába.

Ki tudná megítélni, hogy amit alkottak, javára vagy kárára lesz az emberiségnek? Egyedül Isten. Aki az ellenkezőjét állítja, úgy tesz, mintha ismerné a Teremtő gondolatait. De hát nem épp ezt tették azokban a szenvedélyes időkben, telve lelkesedéssel, pimaszsággal és ifjonti hévvel? Nem épp abban hittek, hogy új keletű művészetükkel ők hárman az égig emelkedhetnek?

– História – mormogja bólogatva. – Legyen. Talán magának majd sikerül, ami nekem nem, hogy felfedje Isten szándékát.

Teremtés könyve

Első fejezet

Német-római Birodalom, Mainz

1450. szeptember

„Huszonöt éves voltam, amikor apám hazahívott.” Így kezdődött. A levelet a párizsi műhelyben kapta kézhez, ahol épp egy Arisztotelész-levonatot másolt. Nem derült ki, miért kéreti. Az apja, vérbeli kereskedő lévén, egyszerűen utánanyúlt, és felkapta Petert, mintha holmi számsor lenne, amit a mindenkori kiadásait és bevételeit rögzítő vastag barna könyv egyik oszlopából a másikba kellene átmásolni. Párizsból vissza Mainzba – Peter valami szúró fájdalmat érzett, amíg megtette a három napig tartó utat a francia síkságon keresztül, majd végig a Rajnán.

Amikor Strasbourgban hajóra szállt, megpróbált megnyugodni – mindent kitörölni az emlékezetéből, mint amikor tisztára vakarja és előkészíti a pergament. Néhány évvel korábban szerzetesektől leste el a mikéntjét – először mélyen lélegezni, majd lelassítani a szívdobogást, végül az ujjait és a tekintetét is megnyugtatni, hogy eggyé váljon a másolandó szöveggel és a pennája hegyével. Mindenesetre megkönnyebbült, hogy végre kiszállhatott a bűzös, rázkódó kocsiból. Megmarkolta a korlátot, nagy levegőt vett, és végignézett a folyamon.

Az uszályt alaposan megrakodták – azok az utasok, akik nem fértek a korláthoz, a fedélközben voltak kénytelenek megkapaszkodni. Apró foltok voltak csupán a tenger felé hömpölygő folyón. A bárka valósággal ágaskodott, és Peter érezte a lába alatt a víz irdatlan erejét. A folyó jobbra-balra dobálta, miközben a habokat szelve egyre közelebb került az otthonához.

Gyerekként a Rajnán úszó uszályok női papucsra emlékeztették – ahogy a hosszú, lapos hajóorrot a kapitány háta mögött emelkedő tat követte, mint valami számára egészen különös virágszirom. Még kisfiú volt, amikor legutóbb ezeket a partokat látta. Immár férfiként tért vissza – immár betűvető volt, írástudó, vagy legalábbis íródeák. Eszközei az oldalán lógó, tegezre emlékeztető erszényben lapultak – a fedeles szaru tintatartó, toll- és vesszőpennái, a csontkés, a kréta és a néhány kikészített bőrtekercs.

Az aranyló-zöldellő folyópart mindkét irányban laposan nyúlt el, valamivel feljebb pedig kiszögellések emelkedtek a magasba, mint megannyi manó. Az ősi tőzeglápok bűze keveredett émelyítőn a korlátnál egymáshoz szoruló testek kora őszi kipárolgásával. Peter mindössze annyit tudott, hogy sürgős ügy miatt kellett felkerekednie. Az apja bizonyára nem hívatta volna, hogy vele ünnepelje meg legkisebb fia születését, bár a gyermekáldás ilyen előrehaladott korban valóban csodaszámba ment. Mint ahogy az is kétséges volt, hogy feleséget szerzett volna Peter számára. Előbb legyen biztos megélhetésed, mondogatta mindig is Johann Fust, azután kedvedre választhatsz magadnak menyasszonyt. Az egyetlen utalás a cirkalmas kézírással írt levél végén szerepelt: Egy egészen csodálatos emberrel találkoztam.

A Szajna-parton virágzó bámulatos város mészkőillatot árasztott magából. A Rajna viszont szélesebb és sötétebb volt, körülötte erdőségek és mezők terültek el. Peter magába szívta a szagokat, amelyeket gyermekkora óta ismert. Immár közel jártak Gernsheimhez, ahol megszületett és felcseperedett. Itt terelgette a juhokat, itt lett aztán árva. Majd megmentették. Egy tünékeny pillanatig felmerült előtte a birtok képe és Pál atya is. Sosem fogja elfelejteni az öreg pap bénult kezét és a saját apró ujjait, ahogy a betűket követi, beteljesítve haldokló anyja utolsó kívánságát. A korlátot markoló kézre nézett – arra a kézre, amely tucatnyi különböző betűtípust volt képes megjeleníteni. Kitűnő eszköz, amelyet a világ közepén, a Sorbonne-on fejlesztett tökélyre.

Micsoda világ nyílt meg előtte! Évtizedekkel később is képes volt felidézni annak az ünnepi esztendőnek a hangulatát. A Német-római Birodalom áhítattal reszketett, mint egy lázas gazdag ember, aki fél, mégis izgatott, hogy megláthatja a fényt. Az egész keresztény világ feszülten várakozott. Szent Péter trónusát új pápa foglalta el, Európát pedig valami egészen különös érzés járta át. A három pápa okozta szétszakítottság immár végleg elmúlt, és a bíborosok alávetették magukat Róma tekintélyének. Az új itáliai egyházfő, V. Miklós megfogadta, hogy megtisztítja a világot minden gonosztól. Szentévet hirdetett, hogy bűnbánatra sarkallja a híveket, és végérvényesen felszámolja az évekig tartó kapzsi nyerészkedést.

Ezek a bizonyos új szelek fújtak a piactereken és az előadótermekben, az utcákon és az iskolapadokban Bolognától egészen Párizsig. Körüllengte az íróállványokat, ahol fiatal férfiak fáradoztak pennával a kezükben, és a nyugati világ legjobb elméinek táplálékául szolgáló szövegeket másolták. Ezek a szelek ifjú hallgatók sokaságát sodorták a városokba, hogy újonnan szerzett gazdagságuk vagy épp szorgalmuk révén felemelkedve megragadják a kínálkozó alkalmat – írnokok egész hada körmölt eszelősen, hogy kielégítsék az új kor igényeit. Peter a saját karjában is érezte ezt a bizonyos erőt, tekintetét pedig soha nem látott magasságokba emelte – egyike volt ugyanis ezeknek az új értelmiségieknek, ezeknek a tudós-írnokoknak.

A szél azonban alábbhagyott – a Rajna széles, barna sávja ugyanis útját állta. Peter a többi dereglyét nézte, amelyek belepték a folyót. Kereskedők, pénzváltók, hivatalnokok, papok – mind legalább olyan mértékben szolgáltak Mammonnak, mint Istennek. Amikor aznap délután befutottak Speyerbe, biztosan tudta, hogy a változás szelei ezen a vidéken egyáltalán nem fújnak. Inkább visszamaradt, miközben a többi utas partra szállt – észrevett néhány kereskedőt, akik jóban voltak az apjával, és akiket üdvözölnie kellene, ha észrevennék. Ehelyett inkább a cölöpök közelében maradt, és figyelte, ahogy az egyik rakodómunkás az emelődaru kötelét a hajó belsejébe ereszti.

Csak annyi holmit hozott magával, amennyit egymaga elbírt, közte egy Cicero-kéziratot, amelyet épp akkor kezdett másolni, amikor megkapta a levelet. Minden mást Párizsban hagyott, mintegy biztosítékként. Az apja csak nem akarja végleg hazarendelni. Azok után, amit Peter elért – a gyors előremenetelt, nem beszélve arról a szerencsés megtiszteltetésről, hogy alig egy hónappal korábban őt választották ki, hogy a műhelyt bemutassa az egyetem rektorának. Éjjelente volt kénytelen azokon a bizonyos köteteken dolgozni, amelyekkel igyekezett kiegészíteni az apjától kapott támogatást, és ezt nem szívesen árulta volna el neki. A kéziratot és a tíz köteg üres lapot a családi vállalkozás egyik hordójába rakta. Cicero – A kötelességekről. A nagyszerű férfi fiához intézett tanítása – mennyi párhuzam! A raktérben, a forgáccsal bélelt tárolóban megbújó borjúbőr tekercs elkíséri az útján, akárcsak a többi rakomány.

Legalábbis ott látta legutóbb. Mígnem döbbenten tapasztalta, hogy a kis barna hordót a fedélzetre lódítják, és az árut partra emelő daru jókora kampójára akasztják. Azonnal felpattant, és kiabálva, hadonászva megindult. A rakodómunkás húzni kezdte a kötelet. Horkantott, amikor meglátta Mainz nevét a hordón. Az elmúlt három hétben semmiféle árut nem szállíthattak a városba, és onnan sem vihettek ki semmit, mióta az érsek átokkal sújtotta.

– Miféle átok? – Az apja barátai azonnal mellette teremtek, és ingerülten lihegtek.

– Hagyjad! – sziszegte Widder. – Különben sosem látod viszont. – A Fust testvérek felirattal ellátott hordó lassan megindult a levegőben.

– Ezek szerint nem sok mindennek jut el a híre Párizsba – jegyezte meg az egyik férfi, miközben a könyökével oldalba bökte Petert. Dietrich érsek előszeretettel fenyegetőzött kiközösítéssel, csak hogy a hatalmát fitogtassa – képes volt hetekre vagy akár hónapokra is elzárni a külvilágtól az egyházmegyéjébe tartozó településeket, ha a helyi tanács netán megpróbált szembemenni az akaratával vagy megkurtítani a bevételeit. A kapitány a sípjába fújt, mire az összes utas visszaözönlött a hajóra, Petert is magukkal sodorva, mint az ár. Mozdulni sem bírt, valósággal visszapenderítették, mint a rakodóhordókat szokás. Három évet volt távol, és bizony semmi sem változott, az istenit!

Ahogy a bárka megindult, csak abban reménykedett, hogy rövidesen maga mögött tudhatja majd ezt a begyepesedett, viszálykodással teli helyet. A hullámzás ütemére dülöngélt, miközben a folyó Gernsheimet elhagyva úgy tekergett ide-oda, mint valami óriási rugó, majd a hajó nekieredt, hogy megtegye a még hátralevő néhány kilométert.

A város mit sem változott. Igencsak ütött-kopott volt, bár Peter már útközben eleget hallott ahhoz, hogy megállapítsa, Mainz siralmas állapotban van. Büszkén emelkedett a folyóparton a fehérre meszelt, magas falak övezte sziget, amelynek oromzatát mintha miniátor festette volna vörösre és kékre. A hajó lassan haladt el a város déli kapujánál pocakos püspökök módjára terpeszkedő apátsági szőlőskertek tövében. Jobb kéz felé a túlparton, a hesseni síkság irányában egy kisebb sáros torkolat látszott. A mainzi érsek székhelye a Rajna és a Majna összefolyásánál feküdt.

A folyóparton aznap délután szinte egy teremtett lelket sem lehetett látni. Peter ösztönösen felemelte a tekintetét az égboltra. A Vaskaput hamarosan becsukják. Emberek és szekerek utolsó hulláma igyekezett felfelé a sziklákon, így aztán ő is gyorsan csatlakozott hozzájuk, miközben lába a szikes homokba süppedt. A méretes falak tövébe érve látta, hogy a vakolat igencsak lepattogzott, a hatalmas zsanéroknál pedig végigrepedezett, mint valami fogatlan szipirtyó ábrázata. A boltív alá lépve megcsókolta a tenyerét, majd megérintette a város címerét. Tovább haladva balra fordult, aztán jobbra, és máris a Brandon találta magát. Hazaért. Meglepően csendes volt minden. Hosszú karja hol megfeszült, hol elernyedt. A Kaufhaus, a kereskedőház előtt szekerek várakoztak, hogy lerakodjanak róluk. A lovak időnként dobbantottak egyet, a magasban seregélyek köröztek, mégis mintha mindenre lepel borult volna. Tekintetét a Szent Márton-székesegyház vörös téglából emelt tornyán található óra meg-megránduló mutatóira emelte. Megvárta, amíg párhuzamosan állnak egymással. A szerkezet kattogása szinte bántotta a fülét a nyomasztó csendben. Aztán semmi. A negyven templom egyikében sem harangoztak. Az érseki tilalom figyelmeztetett arra, valójában kik is tartják a gyeplőt, mint azt megtudta az apja barátai elmondásából. A munkásoknak először sikerült megnyerniük a városi tanácsot, hogy felszámolják a Vének irányítása alatt egyre nagyobb méreteket öltő harácsolást. Amikor azonban a tanács nem volt hajlandó kifizetni az érintett családok jutalékát a bevett megállapodások szerint, az egyik régi tanácstag Dietrich érsekhez fordult támogatásért. Ugyanaz a jól ismert pénzsóvár nyerészkedés és kicsinyes hatalmi viaskodás zajlik ebben a történelem által elfeledett, pangó holtágban. Peter sarkon fordult, és a téren átvágva megindult a Haus zur Rosau, a házuk felé.

Az apja otthona egyáltalán nem volt olyan előkelő, mint a többi kereskedő Brandot szegélyező favázas háza. Mégis tiszteletet parancsoló volt, mint maga a lakója – nagydarab, erős, és meglepően kedves. A padlót szürke pala borította, a sárgára mázolt falaknak pedig franciaországi és flandriai kárpitok kölcsönöztek némi melegséget – bár a késő nyári melegben ezeket feltekerték, és csupán az ablaknyílásokban függött finom fátyolszövet.

Peter nevelőapjának megvolt az a jó szokása, hogy jókora hasára fektetve ölelte át mindazokat, akiket kedvelt. Azután két karjával maga elé állította az illetőt, jelen esetben Petert. – Csakhogy végre! – mondta mosolyogva.

– Hiszen tudta, melyik hajóval érkezem.

– Mégis mindegyik érkezését végignéztem. – Johann Fust kék szeme úgy ragyogott, akár a Szűzanya ruházata, pirospozsgás arca pedig idővel, ahogy egyre sikeresebb lett, igencsak kikerekedett. Peterre kacsintott.

– Akkor nyilván az is feltűnt, hogy üres kézzel érkeztem – jegyezte meg Peter a szemét forgatva.

– Minden bizonnyal feltartóztattak, nem igaz? Speyernél?

– Igazán értesíthetett volna.

Az apja megszorította a vállát. – Semmi sincs, amit ne lehetne egy kevéske pénzzel megoldani. Az a lényeg, hogy itthon vagy. – Fust Grede közeledtére megfordult. A nő sápadtnak tűnt, a szája szegletében azonban ismerős félmosoly bujkált.

– Csodák csodája – szólalt meg, és arcát Peteréhez érintette. – Már kezdtem letenni arról, hogy látod az öcsédet, még mielőtt pennát venne a kezébe.

– Kétségbeesve hagytam hátra a Louvre palotáját – felelte vigyorogva Peter, majd meghajolt, kinyújtott karjával a földet súrolva. – Hogy megörvendeztessem e szerény hajlék lakóit.

Grede elnevette magát. Az ifjú feleség – immár a második, amolyan nővér Peter számára – mégis kimerültnek tűnt, mint aki a szülés gyötrelmeit újra átélve, végleg maga mögött hagyta az ifjúságát. Egyáltalán nem úgy nézett ki, mint öt évvel ezelőtt, amikor Christina született.

Átmentek a tágas nappaliba, és körülállták a bölcsőt. Fust kézbe vette a kis batyut. – Henchinnek hívjuk. Kicsi Hans – mondta őszinte büszkeséggel. A kisbaba nagyot ásított, az arca összegyűrődött, mint egy aszott alma. Hirtelen kinyitotta a szemét, amely ugyanolyan kék volt, mint az őt csodálattal bámuló atyai szempár. Peter odanyújtotta az egyik ujját, majd közelebb hajolt, hogy homlokon csókolja az apróságot. Sosem volt fivére vagy nővére, akinek ugyanolyan vér csörgedezett volna az ereiben, az anyja ugyanis belehalt a szülésbe. Unokatestvére, Fust első felesége mentette meg, és fogadta az előkelő családba. Finoman kihúzta az ujját a kezecske szorításából. Ezek között a falak között lett belőle férfi. Mindez mégsem jogosította fel arra, hogy bármennyire is nehezteljen erre a kis vörös képű csöppségre – épp az ő kései születésének köszönhette, hogy egyáltalán maguk mellé vették annyi évvel ezelőtt.

Vacsora közben Peter mindvégig az apját figyelte, hátha kiderül valami. Grede a féltve őrzött velencei üvegpoharakkal terített meg, és viaszgyertyát is rakott az asztalra. A szakács sült bárányt, krumplit, mángoldot és pulykahúsos pitét készített. Az egészet a környező hegyek tőkéiről szüretelt rajnaival öblítették le. Peter ajándékot azért hozott magával: egy borjúbőr kötésű vázlatfüzetet Tinának, az ötéves, szőke fürtös kislánynak, akinek szépsége a kerubokat is megszégyenítette volna. És hozott egy szépen faragott fajátékot is a kisöccsének. A háziszolgák halkan kiosontak, amikor Fust felállt, majd a homlokát ráncolva egy igencsak megviselt, kis alakú bibliát kezdett el lapozgatni. – Evangélium Szent Máté könyvéből – kezdte. – Akinek épp a napokban üljük az ünnepét – tette hozzá a torkát köszörülve.

Peter és Grede tekintete találkozott. Mégis mióta szokott Fust asztali áldást mondani? A tilalom, tátogta némán az asszony kitágult orrlyukakkal. Dietrich természetesen a saját fajtáját támogatta – a pórnép azt hiheti, ő kormányoz, idővel azonban mindenkinek be kell állnia a sorba. Addig ugyanis nem szolgáltatnak ki semmiféle szentséget, amíg az újonnan felállt tanács le nem mond. Az érsek szava a törvény erejével ér fel – a felügyelete alá tartozó egyetlen pap sem mondhatott misét vagy hallgathatott szentgyónást, az újszülötteket nem keresztelték meg, a haldoklóktól pedig megtagadták az utolsó kenetet, ezáltal örök időkre a pokol tornácára taszítva őket. A dühtől Grede ábrázata valósággal eltorzult.

„Hallottátok a parancsot: Szemet szemért és fogat fogért. Én pedig azt mondom nektek, ne álljatok ellent a gonosznak. Aki megüti a jobb arcodat, annak tartsd oda a másikat is! Aki perbe fog, hogy elvegye a ruhádat, annak add oda a köntösödet is.”{1}

Fust felnézett, izzó tekintetét idősebbik fiára szegezte.

„Hallottátok a parancsot: Szeresd felebarátodat, és gyűlöld ellenségedet. Én pedig azt mondom nektek: szeressétek ellenségeiteket, és imádkozzatok üldözőitekért! Így lesztek fiai mennyei Atyátoknak, aki fölkelti napját jókra is, gonoszokra is, esőt ad igazaknak is, bűnösöknek is.”

Az asztal körül ülők homlokát halványan megvilágított a gyertyaláng. Fust lehajtotta széles, ősz hajjal szegélyezett fejét. Vajon miatta választotta az idézett részt? – tűnődött Peter. Nem ez lett volna az első alkalom. Megpróbálta elkapni Fust tekintetét, de nem sikerült. Mégis mit akart neki üzenni az apja? Hogy bele kell törődnünk az igazságtalanságba, és képesnek kell lennünk lemondani a saját vágyainkról? Érezte, egyre türelmetlenebb, miközben csak arra várt, hogy Fust elárulja végre, miért is hívatta.

– Bár gyakran bosszankodunk, ne feledjük a Szentírás bölcs szavait! – Ezután intett, hogy töltsenek bort. – De ne búslakodjunk az üldöztetés miatt ezen az örvendetes napon, amikor Peter hazatért. Az egyházatyák sokkalta súlyosabb üldöztetést szenvedtek el a maguk idejében.

Elmosolyodott, majd megemelte kupáját, hogy igyon a fia egészségére. Mire Peter is megemelte a magáét, bár kissé kedvetlenül. Miért ne tette volna? Mindent Fustnak köszönhetett. Nem látott a kereskedő szívébe, ugyanakkor sejtette, mire gondol, valahányszor ránéz – a fiúra, akit felnevelt és felkészített az életre, mindarra a tudásra és élményre, amellyel nagylelkűen elhalmozta őt, és arra a mocsokra és szennyre, amelyből kiemelte első felesége unokatestvérének kis koszos kölykét. Peternek hirtelen eszébe jutott egy idézet, mintha a jó öreg Cicero épp abban a pillanatban fogalmazta volna meg: Nincs alapvetőbb kötelesség, mint visszaadni a kapott jót.

Régvolt időkből fennmaradt útmutatás, amit keresztény írnokok őriztek meg hosszú, sötét évszázadokon át.

– Szerencsés Szent Máté ünnepekor üzleti vállalkozásba kezdeni. – Fust fogai valósággal ragyogtak a fáklya fényénél. Peter a háncsszékben ülve, hosszú lábát maga elé nyújtva figyelt. A nap hevétől a belső udvar kellemesen átmelegedett, a rózsák bódító illata lengte be, az utca túloldaláról pedig gyümölcsillat és a jószágok átható, földes szaga csapta meg az orrát. Bagolyhuhogást hallott, és időnként a játékbarlangból felharsanó üvöltözés csapta meg a fülét – régről ismert hangok mind.

– Ezt hogy érti? – kérdezte, mivel Fust nem mondott többet.

– Csak arról van szó, hogy van egy ajánlatom – felelte az apja, és felegyenesedett.

Amit nem utasíthatok vissza. – És ezért hívatott haza.

– Itt az alkalom, hogy magunk formáljuk a jövőt – folytatta Fust előregörnyedve, miközben Petert kémlelte a félhomályban. – Úgy értem, te meg én.

– Én már most is a jövő alakításán munkálkodom – mondta Peter, és kihúzta magát.

– Ez mégis egészen más lenne.

– Még nem is volt alkalmam megírni, hogy elújságoljam – folytatta Peter, mintha meg sem hallotta volna az apja megjegyzését –, felkértek, dolgozzak az egyetem rektorának.

– Á – hangzott Fust válasza.

– Gondoljon csak bele, mekkora kereskedelmi hasznunk származhatna belőle – folytatta a fiú. – Én értesülök először arról, milyen műveket választ ki. Pontosan tudni fogjuk, mire lesz kereslet.

Legutóbb, amikor Fust Párizsban járt, a fiát kérte meg, hogy derítse fel a terepet – hogy járja végig a könyvárusok bódéit a Notre-Dame körül, és tartsa nyitva a szemét, hátha rábukkan néhány könyvre, amelyet aztán a cég a Rajnától keletre értékesíthet. Közben Peter megmutatta neki a másolóműhelyt is, egyikét a több tucatnak, amelyek a hatalmas egyetemet szolgálták ki. Az apja a saját szemével láthatta a kupacokba rendezett, kézzel írott szemelvényeket – amit megkaptak a hallgatók, hogy aztán maguknak készítsenek róla másolatot –, több százat, nemcsak görög és római szerzőktől, hanem a kor legnevesebb tudósaitól is: Duns Scotus, Clairvaux-i Bernát, Aquinói Tamás. Az álmélkodó Fust szemében a tintafoltos írnokok valóságos sereget alkottak – mint hadba vonuló angyalok.

– Amikor meglátogatott Párizsban, azt mondta, irigyel engem.

– Ez így igaz. – Az apja a tokáját simogatta. – Mindez azonban még azelőtt volt, hogy találkoztam volna egy férfival.

– Egy egészen csodálatos emberrel – jegyezte meg Peter kendőzetlen gúnnyal a hangjában.

– Előbb ezt nézd meg! – Azzal az apja a felöltője zsebéből elővett néhány összehajtogatott ívet, és az asztalra tette. – Nézd csak meg! Azt hiszem, utána érteni fogsz mindent.

A többrét hajtogatott konc közepes minőségű pergamenből készült. A négyszögletes alakjából ítélve talán valami iskolai tankönyvből származhatott. Peter azonnal felismerte Donatus latin nyelvtani gyakorlatait – vagy ezerszer másolta le maga is a különböző névszóragozásokat. Közhelyszerű, silány munka. Undorodva nézett fel.

– Tapintsd meg! – biztatta az apja, azzal a kis köteg utolsó, üres lapjához lapozott. Megfogta Peter kezét, és finoman végigsimította vele a sima felületet.

A bőrhöz érve finom érdességet érzett. Mintha a pergamenkészítő nem kaparta volna teljesen simára a felületet. Két, majd három ujjal is megtapogatta a felületet, és akkor egészen különös, mégis jól kivehető mintázatot érzett. Megfordította a lapot az írott oldalára. A szíve hirtelen megugrott, a tenyere pedig izzadni kezdett. A zömök textura betűk egyáltalán nem voltak szépek, ugyanakkor valamennyi sorvég nyugtalanítóan egyenes vonalat alkotott. Minden egyes sor a lap szélétől egyenlő távolságra ért véget, tökéletes, dermesztő harmóniát sugározva. Mégis miféle kéz képes ilyen egyenes sorokat írni, ráadásul úgy, hogy az összes ugyanott ér véget? Kinek a keze képes ilyen merőben szokatlan dolgot létrehozni? Peter érezte, ahogy a szíve összeszorul, a lelkét pedig nyomasztó iszonyat járja át.

– Most már láthatod, miért hívattalak haza – mondta Fust elcsukló hangon.

– Miféle munka ez? Ki írta ezt?

– Nem emberi kéz. – Az apja újra megfogta a fia kezét. – Érzed a kis mélyedést? A tinta nem a lap felszínén fekszik, hanem egy kis rovátkában.

Peter behunyta a szemét, hogy jobban tudjon összpontosítani. Valóban úgy volt, ahogy Fust mondta. A pergamen felszíne egyenetlen volt – nem úgy, mint amikor pennával ír az ember. – Ki csinálta ezt? – kérdezte ismét.

Fust súlyos arca csak úgy ragyogott. – Ez a Gutenberg nevű férfi rájött, hogyan lehet fémből betűket készíteni. Bekeni tintával, azután rányomja a lapra.

Peter a szeméhez emelte a lapot. Olyan közel, hogy lássa az enyhe mélyedést, a finom, alig érzékelhető barázdát, amely minden egyes betűt körülölelt. A parányi űrt, ahol az angyalok – vagy maga az ördög – egy tű hegyén táncoltak. Először szóhoz sem jutott, akkora hatással volt rá, amit látott.

– Felkeresett egy férfi, aki tudta rólam, hogy könyvekkel foglalkozom – kezdte az apja a homlokát törölgetve, szemmel láthatóan megkönnyebbülve, hogy végre megoszthatja a történetet. – Gutenberg befektetőt keres magának, tájékoztatott. Felkerestem tehát, ő pedig ezt mutatta nekem. – A férfi nem volt hajlandó mást mutatni, mesélte az apja Peternek, mint ahogy azt sem árulta el, hogyan készült a Donatus-nyelvtan. Teljesen zavarba ejtett az egész, tette hozzá Fust; soha azelőtt nem hallott olyasmiről, hogy a Vének közül bárkinek is köze lenne a könyvekhez. Azt hitte, ők megelégszenek a Szent Márton-székesegyház tövében árusított szövetek értékesítéséből származó jövedelmükkel, illetve azzal, hogy ők irányíthatják az apátságok zömét és a pénzverdét is.

– Hozzád hasonlóan – folytatta, miközben megszorította Peter karját – én is azt hittem, egy újabb vacak nyelvtankönyvecske. Aztán ez a Gutenberg elárulta, hogy egészen újfajta eljárással, nyomtatóval készítette. Úgy hívja, ars impressoria. Ha csak belegondolok, hogy alig néhány utcával odébb fejlesztette ki titokban… Te is ismered a helyet. – Peter alig hallotta, mit mond az apja, úgy zúgott a feje. – A Hof zum Gutenberg, az az udvar a vargák utcájában.

– Van munkám – felelte ingerülten a fiú, és az asztalra dobta a füzetkét.

Fust azonban addigra már talpon volt, és fel-alá járkált, mintha meg sem hallotta volna a megjegyzést. – Nem csak a szabályos sorokról van szó, az szinte mellékes! – Fennhangon beszélt, az arca teljesen kipirosodott. Jól ismert, ravasz ábrázattal magyarázott, Peter azonban felfedezett egy merőben szokatlan vonást is, amelyet azelőtt soha sem tapasztalt. Egyfajta révület és elragadottság tükröződött az arcán. Fust feléje fordult. – Mennyi idő alatt tudnád ezt lemásolni? – kérdezte. – Négy vagy öt nap?

– Két nap alatt végeznék. Könnyedén. – Peter gyorsan dolgozott, ráadásul fiatal és büszke is volt.

– Két nap alatt ez a Gutenberg vagy fél tucat, tökéletesen egyező példányt tudna nyomtatni, ahogy ő mondja. – Fust megkerülte az asztalt, és megragadta Peter csuklóját. – Anélkül, hogy tövig kopnának az ujjai.

A fiú kővé dermedten, döbbenten ült. Fust föléje magasodó alakja eltakarta előle a csillagos égboltot.

– Gondolj csak bele! Az áldóját, hát nem érted, ez mit jelent? Tízszer, hússzor annyi könyvet tudnánk készíteni ugyanannyi idő alatt ugyannyi pénzből. – A férfi vadul hadonászott. – Egy ilyen könyvet, vagy akár hosszabbakat is. Teljesen mindegy! – A csodálatot immár diadalmas lelkesedés váltotta fel. Egyik kezével megmarkolta Peter vállát, és megrázta. – Amint megláttam, tudtam. Az Úristen a kezdetektől fogva ezt a csodát tartogatta számunkra.

– Sokkal inkább istenkáromlás, vagy még inkább ócska átverés. – Peter lerázta magáról Fust kezét, majd újra a nyomtatvány után nyúlt. Igazság szerint egy lelketlen, vacak kis könyvecske volt. A betűk olyan otrombák voltak, mint az olcsó németalföldi fametszetek. A sorok valójában elkenődtek, a tinta pedig itt-ott megfolyt.

Fust elkomorodott. Kihúzta magát, és kezével végigsimította az arcát. – Vedd már észre! Nem véletlenül vagy itt. Minden egyes lépés, amit megtettél, minden egyes könyv, amit eladtunk, vagy amit te magad készítettél – mind micsoda, ha nem egyfajta felkészülés erre? Mégis mi a feladatunk, ha nem az, hogy minél többet megtanulj erről az áldott művészetről?

– Áldott? – Peter összerezzent, és a kezéből kiesett a füzet. Hátratolta a székét, és felállt. – Nagyon jól tudja, hogy mestere vagyok annak, amit csinálok. Nekem szakmám van, hivatásom.

– Immár vége a vándoréveidnek – közölte az apja kurtán. – Eleget voltál távol. Itthon van rád szükségem – mondta komolyan, a lábát szétvetve.

– Itthon tartana? – kérdezte Peter szinte nyerítve.

– Nem is kellene kérnem.

Peter érezte, ahogy felizzik az arca. Igyekezett uralkodni magán, miközben szinte eltorzultak a vonásai. – Életemben nem hallottam még olyat, hogy bármelyik Vén munkába állt volna. Miféle bizonyítéka van arra, hogy ez a bizonyos Gutenberg valóban úgy csinálja, ahogy mondja?

A nyelvtankönyvecskét bárki elkészíthette volna akár egy durván kifaragott deszkalappal is, ahogy a szentek képeit szokás előállítani, alatta a nevükkel.

– Úgy tudom, egy aranyműves vési és önti a fémbetűket.

– Vagyis holmi ékszerésszel – jegyezte meg Peter gúnyosan. Fust egyszer megkísérelt aranyművest nevelni belőle, mint ami a nagybátyja, Jakob vagy a nagyapjuk volt. Amikor azonban látta, hogy esélytelen, kereskedőnek, majd ügyvédnek szánta. Peter azonban önerőből szerzett magának szakmát és lett sikeres. Miért akarja most őt ettől megfosztani?

Az apja jókora összegeket kölcsönzött ennek az embernek. Most pedig a fiát is kölcsönbe adná neki. Még ha nem is az egyedüli fia volt, gondolta Peter, egyre ingerültebben. Immár nem ő volt az egyetlen.

– Tedd meg! – kérlelte az apja. – A kedvemért.

Peter felidézte Jézus szavait, amelyeket azon a bizonyos szörnyű estén mondott: „Ezt tegyétek az én emlékezetemre.”

– Tisztában vagyok vele, hogy nem számítottál erre – mondta rekedt hangon Fust. – De legalább próbáld megérteni. Ezért imádkoztam már mióta.

Az ember nyomot kell hogy hagyjon maga után, folytatta. Nehogy úgy érezze, hiábavaló volt a földön eltöltött idő. A szavak azonban, bármennyire is jóindulatból fakadtak, mint valami hurok feszültek Peter torka körül.

– Még csak azt sem engedi meg, hogy én döntsek? – kérdezte alig hallhatóan, de már sejtette a választ.

Fust mélyen a szemébe nézett. – Szerintem a Jóisten már mindkettőnk helyett döntött.

A Gutenberg-udvar a vargák utcájában állt, a folyó felé meredeken lejtő domb tetején, és a közeli Szent Kristóf-plébániatemplomra nézett. A jellegtelen épület barátságtalan látványt nyújtott – Peter hiába is keresett volna bármi magasztost a szürke homlokzaton. Három kőlépcső vezetett fel a méretes ajtóhoz, amelyen jókora kopogtató függött. Fust vörös bársonyszövet tunikát viselt. Túlontúl finom ruhadarab, gondolta a férfi árnyékában álldogáló Peter, aki kissé feszülten nézte, ahogy az apja megemeli, majd visszaejti a vaskarikát. A fiú mozdulatlanul állt egyszerű, sötét térdnadrágjában és egyetlen tisztességes ingében, ráadásul még meg sem mosakodott az érkezése óta. Mint amikor tízévesen először találkozott Fusttal, nyilallt belé a régi emlékkép. Félszeg, hallgatag kamasz volt, akit gondosan megmosdattak és felöltöztettek, majd egy Mainzba tartó szekérre rakták – minden bizonnyal egy toprongyos suhanc benyomását keltette a nemes urak szemében. Valósággal rettegett, és görcsös bizonyítási vágy kínozta, nehogy elzavarják, és újra szekérre rakják.

A ház ura Vén volt – a legelőkelőbb patríciusok egyike, és mint ilyen, kétségkívül dölyfös. Fust tudatosan öltözött úgy, hogy kereskedő létére is érzékeltesse, semmivel sem szegényebb. Különös kapcsolat ez, főleg a hatalom régi birtokosai és a feltörekvő kereskedőcsaládok között feszülő ellentétek fényében. Gutenberg egyike volt azoknak, akik irányításuk alatt tartották a várost, Dietrich érsek vasöklének köszönhetően – annak a régi elitnek a tagja, amely befolyása alatt tudhatta a bíróságokat, a plébániákat és a kereskedelmet. Éppen az általuk folyósított kölcsönök miatt adósodott el Mainz.

– Vagyis egy pióca – állapította meg Peter, miután sikerült ezt-azt megtudnia reggeli közben.

– Inkább gyakorlatiasnak mondanám – felelte Fust, és megvonta a vállát, majd megtörte a főtt tojását. – Úgy hallottam, a magafajták is gyanakvással viszonyulnak hozzá. –  Ugyanis nemrég tért csak vissza a városba, miután közel harminc évet élt Strasbourgban. Ez talán megmagyarázza, miért nem tudta senki, mivel foglalkozik valójában. Azt állította magáról, hogy a zarándokok számára készít csecsebecséket, csak hogy a kíváncsiskodókat távol tartsa.

Fust többször is megzörgette az ajtót, majd dörömbölni kezdett. Mivel senki sem válaszolt, a nyaka egyre vörösebb lett. Maga elé dörmögött néhány szitkot, és már épp sarkon fordult volna, amikor megütötte a fülét valami neszelés. Valaki kireteszelte, majd szélesre tárta az ajtót. Fust és Peter hátrahőkölt. Az ajtónyílásban maga a ház ura állt, pedig amúgy elképzelhetetlen lett volna, hogy a Vének közül bárki is maga nyisson ajtót. A férfi öltözetéből ítélve azonban így történt – vászonfelöltőjét öv fogta össze, lábbelijén pedig ezüstcsatok díszelegtek, nadrágja és feltűrt ingujja azonban igencsak piszkosnak tűnt. – Uram! – Sima arcát, mély barázdák szabdalták, átható tekintetében pedig némi ingerültség tükröződött. – Sejthettem volna, hogy maga lesz az.

– Értesítenem kellett volna, azonban felettébb türelmetlen voltam.

Gutenberg felhorkantott, majd elnézett a vendégei válla fölött, szemét ide-oda jártatva, az utcát kémlelve, azután betessékelte a két férfit. – A türelem a szentek és a bolondok erénye. – Azzal bereteszelte maga mögött az ajtót, és a jövevények felé fordult. Előkelő mivolta ellenére hosszú, kócos szakálla volt.

– Ő a fiam, akiről meséltem. – Fust maga elé tessékelte Petert.

A férfi arca megrándult. – Nem sok hasonlóságot vélek felfedezni – jegyezte meg a száját elhúzva. Tekintetét végighordozta a fiún. – És hogy hívják ezt a tehetséges írnokot?

– Peter Schöffer, uram – felelte, és meghajolt. Tisztában volt azzal, mi vár rá. Kétszer is szolgált már inasként, aminél nincs lejjebb.

– Szívesen megkínálnálak titeket valamivel, de hol az ördögben van Lorenz? – A ház ura mogorván körbenézett. – Épp dolgoztam, nem tehetem meg… – de nem fejezte be a mondatot, hanem a homlokára csapott. – Bocsássatok meg – mondta, és sajnálkozva elmosolyodott. – Természetesen elfelejtettem a tervezett látogatásotokat. Sajnos immár kénytelen vagyok bezárkózni a fürkész tekintetek elől.

Jelen esetben azonban aligha lehetett szó fürkész tekintetekről. Peter úgy értelmezte a helyzetet, hogy az apja pénzelte ezt a bolondot.

– Úgy gondoltam, itt az ideje, hogy Peter maga is lássa az új eljárást – szólalt meg Fust.

A férfi arca egy szemvillanás alatt alig egy ujjnyira került az övéhez. Ilyen közelről a szeme már nem is tűnt olyan feketének, mint elsőre hitte, sokkal inkább sötétbarna volt topázszerű foltokkal. Bozontos haja a válláig ért, sűrű, drótszerű, a fényben meg-megcsillanó szakálla pedig a mellkasát súrolta.

– Előbb esküdj meg az életedre, hogy titokban tartasz mindent! – A Peter arcába csapódó lehelet az orrát facsarta.

– Esküszöm – motyogta Peter, mire Johannes Gensfleisch, közismertebb nevén Gutenberg gyorsan megfordult, és megindult a gyéren megvilágított folyosón. Követték egy ajtónyíláson át egy belső udvarra, ahol a napfény elvakította őket. A sötétlő alak ismét felé fordult. – Az életedre! – mordult rá ismét, majd kitárta a műhely súlyos ajtaját.

A hőség és a lárma valósággal arcul csapta őket. Átható sötétség, izzó tűz, lüktető ricsaj, fémpörölyök csattogása és a fakalapácsok valamivel tompább döngése. Ahogy Peter szeme hozzászokott a félhomályhoz, látta, hogy mindössze három ember csapta az éktelen lármát. Egy vörös hajú óriás egy egészen különös alakú faszerkezet mellett állt, a helyiség túloldalán álló másik két alaknak csupán a körvonalait látta a kohó narancsosan izzó szája előtt.

– Íme az impressoria! – közölte a ház ura a karját kitárva. – Vagy nyomda, bár ez a szó önmagában nem elég. – A műhely sötétjében az arca immár büszkén ragyogott. – Sokkal inkább olyan, mint egy csatorna vagy egy óra; apró, egymásba kapcsolódó részek alkotta egész. – Jobb kezével széles mozdulatot tett. – Minden átkozott elemet nekem kellett elkészítenem, valamennyi eszközt és alkatrészt, az összes átkozott kar minden egyes nyavalyás darabját, úgy, hogy aztán az egész működjön.

Ezután a látogatóit a tűzhöz vezette, ahonnan olyan orrfacsaró, átható szag terjengett, hogy a kezükbe adott egy-egy rongydarabot, azzal fogják be a szájukat és az orrukat. – Hans és Keffer készíti a fémrészeket. – Két szempár szegeződött rájuk a szennyes sálak fölül. A mester Peterhez fordult, zavaros tekintete olyan volt, akár egy háborodott felcseré. – Merem remélni, tudsz fémet olvasztani.

Csak azt ne! A szén sziszegése és a csípős füst azonnal felidézte benne a nagyapja piszkos kis műhelyét, ahol épp eleget izzadt és szenvedett. Számos segéd, az unokatestvére és egy Keffer nevű bohóc társaságában – már ha ez a pólyába tekert fej az övé, és nem valami rokonáé. A bevérzett szeméből nem derült ki.

– Az összes Fust a kohó mellett nőtt fel – vágott közbe az apja, még mielőtt Peter bármit is mondhatott volna.

Gutenberg egy kurta biccentéssel nyugtázta. – A betűket tükörfordítottan öntjük, amíg nincs elég, hogy sorba rendezzük őket. – Zilált fejével a tőkéstársa felé bökött. – Most már érted, miért kezdtem kicsiben.

Ezt követően a sorba rakott betűket oldalakba rendezik, bemázolják tintával, majd átadják a sajtolónak, folytatta a magyarázatot. A rőt hajú óriás azonnal kihúzta magát, amint a mestere megindult feléje. – Azért van szükség egy ekkora hegyi medvére, mint Konrad, hogy elbírjon a nyomókarral. – Az említett kar valójában egy hosszú nyél volt, amely a szüretek idején használt présekre emlékeztető faszerkezetből állt ki. Peter körbejárta, és szemügyre vette a különböző alkatrészeket. Hosszú, keskeny, kisebbfajta koporsóra emlékeztető asztallapot látott, fölötte pedig egy bitószerű oszlopot. A rúdon viszont nem egy hurkot vezettek át, hanem egy jókora faszöget, amelyről épp az asztallap fölé egy súlyos fatömb lógott alá.

– Íme a sajtó – összegezte Gutenberg. Egy pillanatig csak állt, a szakállába túrt, és a látogatókat kémlelte. A Konrad nevű fickó egy adag fekete tintát kent egy fémtömbre, amiről közelebbről jól látszott, hogy vagy féltucatnyi sorba rendezett betű, amelyeket zsineggel rögzítettek szorosan egymáshoz. Gutenberg egy papírlapot borított a szövegre, majd egy fakeretre feszített pergament. Nyögött, miközben a súlyos tálcát a nyomótégely alá illesztette. Peter csak akkor mert levegőt venni, amikor Fust rákacsintott. Azóta visszatartotta a lélegzetét, mióta beléptek a katlanba.

Konrad megmarkolta a kart, és teljes erőből meghúzta. A mozdulattól a súlyos tömb a tálcára ereszkedett. Fémes nyikorgás, majd tompa puffanás hallatszott – mintha gyomron öklözték volna Petert. Ezután a kar segítségével felemelték a tömböt, és kihúzták a tálcát. Gutenberg a tenyerébe köpött, majd összedörzsölte. Azután óvatosan a kezébe vette a lapot, amelyet a nyomdász lefejtett a betűkről. Összeráncolta a homlokát, és maga elé motyogott valamit. Peter átlesett a válla fölött. A szöveg szemmel láthatóan egyenetlenül sikerült. – A nemjóját! – dörmögte Gutenberg, miközben megindult a kohó mellett álló munkapad felé. Peter és Fust felszólítás nélkül is követte. Az írnok önkéntelenül is enyhe izgalmat érzett.

A különböző méretű olvasztótégelyek között egy doboz állt, mellette pedig réz betűnyomó formák sorakoztak. Hasonló szerszámokat használtak a könyvkötők is, hogy a bőr könyvgerincre üssék a műcímet. Négyszögletes fémrudak hevertek szanaszét.

– Öntőformát használunk – magyarázta Gutenberg, miközben az asztalhoz ért. – Bármelyik kétbalkezes képes megcsinálni. Mutasd csak meg, Hans! – Azzal az ablakhoz lépett, amíg az idősebbik férfi engedelmeskedett. A kovács megragadott egy fémdarabot, és összevissza égett, torz ujjai közé fogva felmutatta Peternek. Töpörödött, hajlott hátú, sötét bőrű figura volt. – Úgy hallottam, értesz a betűvetéshez – jegyezte meg. Az arcát eltakaró kendő mögül a szeméből csupán egy hasítéknyi látszott. Peter bólintott, miközben megfogta a súlyos formát, amely olyan vastag volt, mint a mutatóujja, és körülbelül feleolyan hosszú. A végén egy a betű domborodott ki, amelyet valamiféle sűrű, ezüstös fémből formáztak meg. A homlokát ráncolva meglóbálta a rudat.

– A dobozban készítjük el őket – magyarázta a kovács, és a lapos, nyitható formára bökött. Egyszerű szerkezet volt, hasonló azokhoz, amelyeket Peter még Jakob bácsikája műhelyében látott. A benne levő apró szemcséjű homok rövid ideig felvette a belémártott test formáját. Ékszerészek készítettek benne kitűzőket, gyűrűfoglalatokat és pecséteket, amelyeket aztán tűkhöz vagy pántokhoz rögzítettek. Ebben a műhelyben betűket formáztak meg fémből a segítségével.

Peter megkerülte a munkapadot, ahol még több, tompán fénylő betűformát látott – többtucatnyit, sokat. A kupacokba halmozott a-k, u-k és m-ek mindegyike tökéletesen egyforma volt. Hirtelen elsápadt, a karját pedig kénytelen volt keresztbefonni, nehogy remegni kezdjen. Megszédült, mintha a lába alatt megremegett volna a föld. A füle egyre csak zúgott – a kohó pattogása és az ormótlan sajtó csattogása mintha a világmindenséget kívánta volna kettéhasítani.

Gutenberg a parányi, mocskos ablakon beszűrődő fényben állt kezében az újonnan nyomott lappal. Fust oldalba bökte Petert, majd óvatosan a férfihoz léptek, aki egyre csak ráncolta a homlokát, és az ujjaival az alsó ajkán dobolt. Bár alig hatolt be némi fény, minden folt és tökéletlenség látszott. – A csudába! – ismételgette, miközben rendkívüli, deres fejét csóválta, majd rosszalló tekintetet lövellt a másik kettő felé.

Hirtelen felcsillant az amúgy sötét szeme. – Te! – horkant fel. – Ifjú írnok! – mondta baljós félmosollyal a szája szegletében. – Halljuk csak, mi a véleményed?

Peter látta, ahogy a kovácsok összenéznek. Kézbe vette a lapot. A tinta édeskés szaga megcsapta az orrát. Ujjbegyén érezte a hátoldalon kidomborodó finom barázdákat, amelyet a sajtó hagyott. Nagy levegőt vett, megpróbálta csillapítani a keze remegését, majd közelebb emelte, hogy jobban lássa a sorokat.

Mitévő legyen – mondja meg az igazat, vagy tegyen egy udvarias, ám hamis megjegyzést? Érzékelte a mellette álló apja nyugtalankodását. Leengedte a lapot, és Gutenberg szemébe nézett. – Nem rossz. A betűformák vonalvezetése megfelelő, bár talán kissé túlságosan íves. – Szakavatott írnok volt, őszintén megmondja, amit gondol. – Talán egy vékonyabb, finomabb vonalvezetésű betűkészlet szebb lenne.

– Nem rossz! – nevetett fel gúnyosan Gutenberg. Színlelt derűvel, jókedvet erőltetve az arcára nézett körbe a helyiségben. – Olyan ötvözetből készítjük ezeket az átkozott betűket, amelyről még életében nem is hallott, és csak annyit képes mondani, nem rossz! – Amikor ismét az írnok felé fordította sötét tekintetét, Peter érezte, hogy a tarkóján is feláll a szőr.

– Más egyéb, öcskös?

– Nem azért jöttem, hogy bíráljam a munkáját.

– De hát miért nem? Elvégre ehhez értesz.

A különböző céhekben előszeretettel leckéztetik meg a tanoncokat. Az aranyművesek olyan hamis érméket vernek, amelyeket a legócskább csaló is felismerne. Az ékszerészek olyan drágaköveket készítenek csirizből, amelyet könnyűszerrel szét lehet vágni. Peter Fustra sandított. A férfi alig láthatóan bólintott. A fiú újra szemügyre vette a lapot. Szándékosan nem a szövegre fokuszált, hanem igyekezett a belső látásával a teljes képre összpontosítani, azt megítélni. A nyomat egyenetlen látványt nyújtott, amiből teljes mértékben hiányzott bármiféle magasztosság.

– A tinta hol halovány, hol pedig túl sötét.

– Ahogy mondod! – horkant fel Gutenberg, és kikapta a lapot Peter kezéből. – Isten bizony, merő kínszenvedés az egész! Mire az ember azonos magasságúra reszeli és csiszolja az átkozott betűket.

Ezek szerint megfelelt. Peter enyhe büszkeséget érzett, aztán elszörnyedt. A munkapadra ugyanis valósággal fülsiketítő csend telepedett. Bocsánatkérő mosollyal fordult a kovácsok felé, de már későn. A két férfi csüggedten meredt maga elé. Keffer – merthogy ő volt, Heinrich Keffer, immár felnőttként, jókorára nőve – megsárgult szakállát vakargatta, és összevonta a szemöldökét. Az idősebbik, Hans mogorvának tűnt. Peter gyomra összerándult. Gutenbergre nézett, aki az ajkát lebiggyesztve továbbra is a lapot bámulta. Mégis milyen ember, milyen mester az olyan, aki úgy bánik a saját embereivel, mintha holmi érzéketlen szerszámok lennének?

– Igen hálás lennék, ha meg tudnánk beszélni néhány dolgot – szólalt meg ekkor Fust mélyen dörmögő hangján. Azzal maguk mögött hagyták a műhelyt, és mindahányan átvonultak a főépület egy kisebb helyiségébe, amelyről Peter első ránézésre azt gondolta, Gutenberg dolgozószobája. A kandallóban jókora hamukupac maradt hátra az elmúlt télről, az asztalon tornyosuló iratok között pedig tányérok sorjáztak. A szoba felettébb barátságtalan volt, a bútorzat egyszerű és ormótlan.

– Magad is láthatod, mire költöttem a pénzt – jegyezte meg a vendéglátójuk, hanyag mozdulattal körbemutatva. Valóban, a házbelső nemigen tükrözött jómódot. Ugyanakkor finom falatokban volt részük, és nem kevés kékburgundit ittak. Talán egy asszony jelenléte hiányzik csupán, töprengett el Peter Gredére gondolva. Gutenbergnek látszólag se felesége, se női rokona nem lakott a házban, Beildeck asszony, a háziszolga felesége pedig olyan egyszerű és nyers volt, mint bármelyik halárus.

– Valaha gazdag voltam – merengett el Gutenberg, miután már legurított néhány kupával. – Mint láthatjátok azonban, mindent elköltöttem, sőt az elmúlt harminc évben innen-onnan felvett kölcsönökre szorultam. – Szórakozott, ám szúrós tekintettel fordult Peterhez. – Valamennyi rokonomat kifosztottam, mire találkoztam az apáddal, volt, akit többször is, csak hogy folytatni tudjam a megkezdett munkát.

– Bizton állíthatom, hogy részemről a megtiszteltetés – jegyezte meg Fust. Elővett a mellényéből egy kendőt, és megtörölte a száját. – Az egyetlen megválaszolatlan kérdés – folytatta –, hogy vajon melyik könyvet nyomtassuk ki először?

– Feltételezem, írnok barátunknak lenne ötlete – mondta Gutenberg. Bár kimérten beszélt, a hangja mintha kevésbé lett volna gúnyos. Kiürítette a kupáját, aztán az asztalra helyezte. – A taníttatása tíz gulden egy évre.

Johann Fust szája széles – de még milyen széles! – mosolyra húzódott. Még ha meg is lepődött, nem látszott rajta. Halkan felnevetett. – Csak nem gondolod, hogy fizetni fogok? Azok után, hogy ennyi kölcsönt adtam.

– A nevem Gutenberg – felelte a nyomdászmester ingerülten. Mondani akart még valamit, de aztán inkább letett róla. Aztán végül mégis kitört belőle: – Uzsorások! Mind egyformák. Bármit hajlandók áruba bocsátani vagy pénzre váltani. Mikor azonban egy szegény ember kész megosztania a tudományát, aggályoskodni kezdenek. – Eltúlzott mozdulattal széttárta a karját, mint aki könyörögne. – Azt képzeled, a semmiért feladom életem főművét?

– Nyolcszáz gulden aligha minősül semminek!

Peter döbbenten rezzent össze az összeg hallatán. Nyolcszáz gulden! Magasságos ég! Elképesztő összeg, még a becsvágyó Fustot ismerve is. Elegendő lett volna nyolc ház vagy jó néhány birtok megvételéhez. Érezte, ahogy elsápad.

– Nem engedhetem meg magamnak, hogy kézfogásokkal vesztegessem az időmet.

– Az a bizonyos kéz többet adhat, mint gondolnád.

Peter csak figyelte, ahogy a másik kettő a kopott asztal fölött civakodik, egy jottányit sem engedve, miközben az ő életéről készültek dönteni. Fel kellett volna állnia, és magára hagyni őket. Mégsem tehette meg – a kötelességtudat megbéklyózta.

– Még nem kaptam kézhez a teljes összeget – méltatlankodott a nyomdász. – Szükségem van rá, hogy fémet és alkatrészeket vegyek.

– Megkapod, amint megkötöttük a szerződést, és képes leszek előteremteni a szóban forgó összeget. – Minden gazdagsága dacára, Fustnak nem állt rendelkezésre ennyi pénz. A jelentősebb kiadásait zálogosok vagy frankfurti zsidók segítségével fedezte. – Cserében – folytatta – megtanítasz mindent a fiamnak, a berendezést pedig biztosítékul adod.

– Nem vagyok hajlandó elkótyavetyélni a szakértelmemet.

– Márpedig feltett szándékom, hogy Peter megtanulja ezt a mesterséget.

Gutenberg szúrós tekintetet lövellt a fiú felé, majd visszafordult Fusthoz. – Már mondtam korábban, hogy igen szűkös a költségvetés.

– A latin nyelvkönyv biztosan jól fogy majd. És miután kiválasztottuk a megfelelő könyvet, annyi segédet fogadsz magad mellé, amennyit csak akarsz.

Szinte hallani lehetett a szobára telepedő csendet. Hozzásimult a pókhálóval borított gerendákhoz és végigfolyt a kopár, szürke falakon. Peter magába fojtotta az addigi élete – a cikázó tollak és a Sorbonne előtti forgatag – elvesztése miatt rátörő sírást. Hát ezért őrizte meg és vigyázott rá a Jóisten? Hogy aztán visszavesse oda, ahonnan származott? Ökölbe szorította a kezét, és igyekezett visszatartani a könnyeit.

– Még egy szóra – mondta Gutenberg, miután felállt. – Ha valóban szerződést kötünk, neked is meg kell esküdnöd. – A szeme ide-oda cikázott Fust és Peter között. – Minden, ami itt elhangzik, a ház falai között marad. – Mogorván, türelmetlenül nézett körbe a szobában, aztán az asztala fölött a falon lógó feszületért nyúlt. Akkor megértették. Peter rátette a kezét, és megfogadta, hogy senkinek sem beszél a nyomtatás művészetéről és magáról az eljárásról sem. Ezzel Isten elé helyezte a sorsát.

Úgy érezte, mintha akarata ellenére beiktatták volna valami sötét és titkos közösségbe.

Második fejezet

Mainz

1450. szeptember–október

Kezdetét vette tehát a tanulóidő.

Az első napon már pirkadat előtt talpon volt. Fürgén átvágott az immár mindössze hatezer lelket számláló, a valaha büszke, újabban azonban inkább omladozó Mainz utcáin.

Amikor először látta, a város valósággal ragyogott. Peter elevenen emlékezett rá, hogyan nyargaltak lobogó zászlóval szánkóikon a Katzenelnbogen grófok a piacteret övező jeges utcákon. Aranyló Mainznak hívták akkoriban, ahol több arany- és ezüstműves élt, mint a birodalom bármely más városában. Egy nap azonban a munkások felemelték a szavukat, hogy végre ők is részesüljenek a töméntelen gazdagságból, amin a várost irányító családok felháborodtak.

Nemegyszer lázadtak fel a céhtagok egymást követő nemzedékei elkeseredettségükben, de mindannyiszor elbuktak. Legutóbb azonban teljesen szabályos körülmények között szerezték meg a városi tanács irányítását, mire minden korábbinál súlyosabb megtorlás következett. A Vének többsége visszavonult vidéki házába, mesélte Peter apja, felháborodva, amiért arra kötelezték őket, hogy a városlakók által fizetett adókból ők is vegyék ki a részüket. A munkalehetőségek a távozó Vénekkel együtt megszűntek, ami teljesen ellehetetlenítette a helyi mestereket, mégsem ez volt a legrosszabb Fust számára. Az érseki átok következtében a folyami szállítás szinte leállt, ami leginkább a kereskedőket sújtotta. Mainzot nem kívülről, hanem belülről vonták ostrom alá – immár egy elmaradott, a külvilágtól elzárt település volt.

Ahogy Peter elhaladt a székesegyház mellett, látta, hogy egyetlen gyertya pislákol a sekrestyében. Az átok következtében a Szent Márton valamennyi harangja hallgatott, a vaskapura pedig lakat került. A piactér szélén mozdulatlan testek hevertek, amelyekről először azt hitte, ruhakupacok. A ferences rendház utcájában kénytelen volt az orra elé húzni a köpenyegét. A barátok udvarházában menedéket kereső, tétlenségre kárhoztatott munkások által kihányt misebor pocsolyákban állt a sikátorokban. Peter inkább a városfal felé vette az irányt, hogy friss levegőt szívhasson. A kapuknál – legyen az akár a Vaskapu, a Fakapu, a Halas kapu vagy épp bármelyik másik – az érsek emberei álltak őrt. Hűvösen végigmérték, ahogy elsietett előttük. A keskeny lépcső igencsak elkopott már, és bizony a falak is felújításra szorultak. Valaha egytucatnyi katona járőrözött egymást váltva, szükség esetén megerősítve a védműveket.

Az érett len színét idéző vékony, sárga sáv jelent meg a keleti dombok fölött. Peter mellkasával nekitámaszkodott az oromzatnak, és tekintetét végighordozta a folyón és a túlparton, ahol felsejlett a Frankfurtba vezető út. A távolból inkább tűnt csiganyomnak, pedig halálos veszélyt jelentett bárki számára – csak úgy hemzsegtek rajta az elkeseredett tolvajok, akik nem kérdezték, kivel van dolguk, inkább felkoncolták az arra járót. A kereskedők fegyveres kísérettel mertek csak nekivágni az útnak. Mindegyikük hallotta a történetet, sőt volt, aki látta is a németalföldi utazót, aki megpróbált ellenállni – a fejét és a végtagjait egy kereszteződésnél hagyták. Az egyik lába Trier, a másik Worms felé mutatott.

Peter háta mögött nyugati irányban több út is vezetett Luxemburg, Burgundia és Franciaország felé – de egyiket sem lehetett használni. Mainzból senkinek sem volt szabad az érsekség területére lépnie, amíg a város össze nem szedte a Véneknek és a bankáraiknak járó pénzt. Az ellentét oka egyszerű, mégis borzalmas volt. Több száz éve a patríciusok úgy tekintettek a városra, mintha az a saját pénzintézetük lenne. Különböző összegű kölcsönöket adtak a tanácsnak, amelyeket aztán szédületes kamatokkal terhelve maguk fizettek vissza. Ezeket az adósleveleket pedig az utódaikra hagyták örökségül örök időkre. Így vált a város egyre fizetésképtelenebbé, csakúgy, mint a szabad birodalmi városok fele. Valahányszor kiürült a kincstár, színre lépett Dietrich érsek, hogy megtámogassa a düledező építményt, egy újabb adót kivetve, amit kizárólag a munkások és a kereskedők voltak kötelesek fizetni. Most azonban fordult a kocka, és a pórnép szerezte meg a hatalmat. Tessék csak siránkozni, kuncogtak magukban a Vének, úgysincs kit hibáztatni. A tanács maga kénytelen fizetni, különben fel kellett oszlatnia magát. Dietrich felajánlotta, hogy átvállalja az adósságot, feltéve, hogy visszakapja a város irányítását. Világos üzenetet fogalmazott meg – mindenki tudja, hol a helye!

Seregélycsapat húzott el a várfal tövében húzódó sáros, kihalt part fölött, ahol egykor a bárkák úgy tolongtak, mint valami úszó nyáj. Milyen üresnek tűnt minden a hajósok közönséges kiabálása és a daruk nyekergése nélkül. Magányos alak sétált a folyóparton, mire Peter felidézte Grede szavait, és elképzelte, ahogy az éj leple alatt egy-egy távoli plébániáról érkező pap beoson a városba, hogy megáldjon egy csecsemőt, elmormoljon egy futó imát, vagy magával vigyen egy holttestet, hogy eltemethessék, természetesen csak akkor, ha valaki mindezt meg tudta fizetni. Az ördög vigye el az érseket, gondolta ingerülten Peter. Mainz valamennyi lakója fogoly volt, köztük ő maga is. Sarkon fordult, és elindult lefelé.

Eszébe jutott, mennyit gúnyolódott az apján és a nagybátyján tehetetlenségük és dühük miatt. Legfőképp Jakobon, akit Peter távollétében az aranyművesek beválasztottak a városi tanácsba, lévén Brudermeister, azaz a céh feje. Hogyan képes valaki egy egész életen át hiábavaló küzdelmekbe bonyolódni? Mennyivel jobb az elmét csiszolva önálló életet kezdeni távol ettől a kiszáradt kéregre emlékeztető helytől, gondolta akkor Peter. Most azonban ismét düh emésztette, amiért újfent a végeláthatatlan civakodás közepette találta magát.

A Mainzban dúló viszály ősi és minden bizonnyal soha nem szűnő volt – az alkotó ember, a homo faber és a saját javára mások alkotásaival kereskedő között feszült. Az emberiség mindig is önző és kapzsi volt. Az egész Káinra és Ábelre vezethető vissza, futott át Peter agyán. Mindenesetre a mainzi érsekség területén zajló ellentét mindahányuk nyugalmát örökre tönkretette.

Az első nap az öreg kovács egy kötényt és egy kesztyűt vetett oda Peternek – mindkettő merev volt, akár a páncél. – Eddig én szítottam a tüzet. Mostantól te fogod. – Hans Dünne hitetlenkedve méregette Peter vékony csuklóját. – Merem remélni, hogy menni fog.

Ekkor feltűnt Gutenberg. – Fust szerint a tűz mellett szoptatta az anyja – jegyezte meg a kötényét igazgatva. – Bár meg merem kockáztatni, jó ideje nem csinálta.

– Ezt nem lehet elfelejteni – felelte Peter.

– Majd én eldöntöm. Hadd látom a kezed! – Gutenberg megragadta a csuklóját, hogy szemügyre vegye. A jobb kéz ujjain igencsak megkeményedett a bőr, sőt a középső ujján rozsdaszínű folt látszott. A tenyere azonban pirospozsgás volt, akár a kis Henchin pofija.

– Jesszusom! – méltatlankodott Gutenberg lebiggyesztett ajakkal. – Amikor legutóbb ilyen puha bőrt láttam… – jegyezte meg a szemét forgatva. Az öreg kovács csak kuncogott, Konrad, a rőt hajú óriás pedig hangosan felnevetett, miközben a sajtóhoz lépdelt. Peter Kefferre sandított, és elkapta a tekintetét. Grimaszolva érzékeltette vele, mi a véleménye a megszállott nyomdászmesterről. Gutenberg hentesekre jellemző finom mozdulatokkal megtapogatta Peter mindkét hüvelykujját, majd szó nélkül elengedte. – Jó előre figyelmeztetlek. Nem sokra megyek ilyen finom kezekkel.

Keffer volt az egyetlen, aki némiképp barátságosan viszonyult Peterhez. Kezet is rázott vele, miközben magukra öltötték a lángok elleni védőruházatot. Hál’ istennek úgy tűnt, nem neheztel az írnokra az előző napi megjegyzése miatt.

– Nem hittem volna, hogy viszontlátlak – mondta a kovács széles vigyorral az arcán. Jakob műhelyébe még játékos kedvű kamaszként került, akiben a leghalványabb becsvágyat sem lehetett felfedezni. Az idő jó részében a kádban úszkáló ólomcseppekből jósoltak. Azóta hatalmasra nőtt, és sűrű, sárgálló szakállat és hajzatot növesztett. A nyaka és a válla olyan volt, akár egy bivalyé.

– Én sem.

– Azt hittem, végleg elmentél innen.

– Nem elég messzire, hogy Fust ne érjen utol.

Keffer fakókék szemében némi meglepettség tükröződött. – Legalább láttál valamit a világból – mondta, azzal a szája és az orra elé húzta a sálját.

– Te pedig itt bizonyítottál. – Keffer egy biccentéssel nyugtázta a megjegyzést, majd odaadott egy sálat Peternek is, hogy kösse fel. Legalább hat éve volt már annak, hogy legutóbb egymás mellett dolgoztak. Különös, hogy a négyéves tanoncidő leteltével Keffer itt töltötte a vándoréveit, és nem kerekedett fel szerencsét próbálni. Elképzelhető, hogy talált magának egy lányt. Mézszínű fürtjeivel mindig is vonzotta a szebbik nem tagjait.

Gutenberg valamivel odébb állt egy asztal fölé görnyedve. – Jobb, ha vigyázol – súgta oda Keffer Peternek, aki hálásan bólintott. Még jól jöhet, ha valaki a pártját fogja. Keffer épp egy tálcára söpörte a munkapadon felhalmozott betűket, hogy odébb tegye őket, és helyet csináljon az öntéshez, amikor Gutenberg hirtelen megperdült kezében egy fém betűformával.

– Ezt a szart nézd meg! – harsant fel, és villámgyorsan megindult feléjük. – Te már csak tudod, a fenébe is, Hans! Milyen szaga van a szarnak?

– Büdös, csakúgy, mint a szád. – A vén manó a fejét csóválta.

A mester nevetése inkább ugatásra hasonlított. – Milyen igaz! Na, gyorsan hordd ide magad! – Azzal Hans nagyot sóhajtott, miközben túlzott óvatossággal lefejtette magáról a kesztyűjét. Gutenberg csak állt, sötét ábrázattal, a betűformát az ujjai között forgatva.

Amikor Hans odaért hozzá, az arcába vágta a fémdarabot. A forma jól láthatóan elgörbült a nyomás során – a szár megcsavarodott, az alapja elferdült. – Hamisítatlan, bűzlő szar! Mégis melyik kovács hívná ezt a silány ganét fémnek? Nem csoda, hogy nem lehet vele nyomni!

Csak állt előttük dacosan.

Hans felvette az eltorzult fémet, és alaposan szemügyre vette. – Itt csapjon belém a ménkő!

– Nem értem, hol késik. – Gutenberg baljós tekintetét körbehordozta az emberein. Keffer idegesen téblábolt. – Mégis mi a francot tettél bele? – kérdezte a mester, és Kefferhez hajította a bögréjét.

– Ólmot, ónt és rezet – felelte habozás nélkül a kovács.

– Az istenit! – dörmögte Gutenberg. – Hetek óta mással sem foglalkozunk, és erre vagy képes?! – dohogott lebiggyesztett ajkát tépkedve. A szeme valósággal besüppedt, miközben gondolkozott. Hans kopasz fejét vakarta, a többiek csak vártak.

– Szent isten, adj türelmet! – szólalt meg végül Gutenberg bosszúsan, miközben a hajába túrt. Szenvtelenül leengedte a kezét, majd egyetlen, kimért mozdulattal a földre borította a tálcányi betűformát. Keffer rémülten megpróbált kitérni a feléje boruló súlyos kupac elől, de egy hajszállal későn ugrott el. – Próbáld újra! Nem érdekel, hogyan csinálod, de ezúttal ne rontsd el! Nehogy nekem kelljen egyedül megcsinálnom! – fenyegette meg az idősebbik kovácsot nyúlánk, szikár testével fölé görnyedve.

– Csak hadd gondolkozzak! – morogta Hans továbbra is a hibás betűt vizsgálva, anélkül hogy felnézett volna.

Ekkor a mester vicsorogva sarkon fordult, és különböző utasításokat intézett a többiekhez: az új fiú fémet fog olvasztani, Keffer törölje le a képéről a vigyort, Hans szerezzen ónt, Konrad pedig jobban tenné, ha végre rávenné a sajtót, hogy finoman bánjon a betűkkel, és ne zúzza össze őket.

Hans Peter kezébe adta a kanalat, a teknőt, a másfél grammos súlyt és az olvasztótégelyt. Közelről már nem is tűnt annyira idősnek. A ráncok és a cserzett ábrázata a lángok közelében töltött temérdek időnek volt csupán köszönhető. Vajon miért vállalta ez a töpörödött ember ennek az őrültnek az igáját, tűnődött magában Peter. Fogta az edényeket, és lassan megindult a kohó felé.

– Nem az oltáriszentség előtt állsz – hangzott fel a háta mögül Gutenberg hangja. – Iparkodj, öcskös, vagy megtapasztalod a kezem érintését!

A törvény szerint a mester lett Peter apja, amint a szolgálatába szegődött. In loco parentis – inasként immár ez az őrült rendelkezett vele, mintha a tulajdon fia lenne. Hacsak nem verte félholtra, bánt vele durván vagy büntette meg indokolatlanul, senki az égvilágon – sem céh, sem egyház, sem pedig a tulajdon rokonsága – nem avatkozhatott közbe.

A férfi, akinek immár engedelmességgel tartozott, úgy jelölte ki a területét, mint a farkasok szokták – büszkén lépdelve, a fogát vicsorgatva tudatta mindenkivel, ki áll a falka élén. Keskeny, ívelt ajka és szemének borostyánszínű izzása valóban kutyaszerű kinézetet kölcsönzött neki. Keffer később elárulta Peternek, hogy az egész jelenetet csupán azért rendezte, hogy érzékeltesse a fiúval, hol a helye. Előző nap Gutenberg azért zsörtölődött, amiért rákényszerítették, hogy maga mellé vegye a kereskedő fiát. Nem elég, hogy könyörögnie kellett, egy kufár kölykét is a nyakába kapta. Az a fajta ember volt, aki nehezen viseli, ha arra emlékeztetik, önmagán és a saját akaratán kívül mástól is függ a sorsa.

Az első néhány hónapban végzett munka kíméletlen, lélekölő és unalmas volt, ami csak arra alkalmas, hogy megtörje az embert, vagy épp felszítsa benne a dacot és arra késztesse, keressen valaki nálánál szerencsétlenebb alakot, akit maga is meggyötörhet. Peter nemegyszer felsöpörte és kitakarította a műhelyt, tüzet gyújtott, amelynek a füstje aztán a torkát kaparta és a szemét marta. Hajnalban kelt, hogy összegyűjtse a hamut, majd újra megrakta, meggyújtotta és felszította a tüzet. Ezt követően kimérte a különböző érceket, amelyeket aztán megőrölt. Miután mindezekkel végzett, a mester újabb, hasonlóan egyhangú és ostoba feladattal bízta meg, mint például, hogy szitálja át a homokot, amely vízzel elegyítve az öntőformába került, vagy hogy a jókora kupacokban tornyosuló báránybőrökből vágjon ki négyzet alakú darabokat, amelyek a latin nyelvkönyv nyomtatásához kellettek.

Egyetlen gondolat járt a fejében – megszökni. Muszáj valahogy – még ha leleményesebbnek is kell lennie, mint ami amúgy jellemző rá. Úgy érezte, nincs más választása – ugyanakkor mégsem foghatta csak úgy magát, és állhatott odébb az írószerszámaival. Az apja minden bizonnyal kiátkozná – sőt akár üldözné is szerződésszegésért. Egyedül abban reménykedett, hátha szerez magának valami másfajta munkát, ami kijuttatja a bűzölgő alvilágból.

Grede azt tanácsolta neki, imádkozzon türelemért. Egyik este halkan bekopogtatott hozzá, amikor a ház már elcsendesedett, látva, hogy fény szűrődik ki a szobából. – Miért nem pihensz? – értetlenkedett.

– Mégis hogyan? – felelte Peter. A nő rosszallóan megcsóválta a fejét, letette a gyertyáját, és leült a keskeny ágyra. – Azt nem értem, miért kellett engem beleráncigálni ebbe az egészbe. Bármelyik tökfilkó képes lenne működtetni egy kohót.

Grede ismét csak megcsóválta a fejét. – Szüksége van rád. Számít rád. – Nézte, ahogy Peter elkezd fel-alá járkálni a nyekergő padlón, mire az ajkához emelte a mutatóujját. A férfi megtorpant, és hallgatózott. Csend honolt a házban.

– Megbízik benned.

– Párizsban is ezt mondta. – Alig fél év telt el azóta, hogy Fust megbízta a képviseletével.

Grede megvonta a vállát. – Változnak az idők – jegyezte meg. Ő maga megelégedett azzal, amit a sors kimért neki. Peter mindig is azt remélte, hogy többről fog szólni az élete – elhitette magával, hogy valami másra hivatott.

– Büszke lett volna rám. – Elképzelte, ahogy a rektorral közösen eldöntik, mely könyveket érdemes lemásolni. Talán az egyiket maga tervezhette volna meg – igazi szakértelmet igénylő munka. – Most azonban azt várja tőlem, hogy dobjam el mindazt, amim van.

– Bármid, is van, neki köszönheted. – Grede oldalra billentette a fejét, úgy nézett Peterre. – Mint ahogy én is.

Őt is Fust mentette meg egy végtelen munkával teli élettől. Egy szűcs lánya volt, fürge és formás, akit Fust – miután megözvegyült – kiszemelt magának, és feleségül is vett. Peter még mindig elevenen emlékezett arra a kezdeti, hat évvel korábbi kellemetlen időszakra, amikor megjelent a vele egykorú lány. Eleinte feszengve kerülgették egymást, de aztán kiderült, hogy sokban hasonlítanak egymásra.

– Ezek szerint életünk végéig le vagyunk neki kötelezve? – vágott egy grimaszt Peter.

– Azt mondta, kizárólag akkor hajlandó együttműködni ezzel az emberrel, ha van a közelében egy megbízható társa. Túlontúl elköteleződött már mellette, szüksége van valakire, aki szemmel tartja. Különben rengeteget veszíthet. – A nő őszinte, nyílt tekintettel nézett rá, amit jól ismert azokból az időkből, amikor Fust oly sokat volt távol. A munka végeztével Peter írásba kezdett, Grede pedig a tűz mellett ülve varrt, nevetgélt és mesélt neki. – Valami biztosítékra, vagy még inkább egy megbízható szempárra van szüksége.

Peter ekkor értette meg, hogy nem egyszerűen szolga lett, hanem kém.

Gutenberg a hét minden átkozott napján tizennégy órát dolgoztatta őket. Egyre csak izzadtak, fűtöttek, zúztak, öntöttek. Még a szombatot sem volt idejük megülni – a városi tanács és a különböző egyházi személyek közt lezajló találkozók ellenére Dietrich érsek nem oldotta fel az átkot. Egyedül a kegyetlen munka létezett, amit ájult alvás követett, mintha maga a pápa szövetkezett volna Gutenberggel.

Az első hónapban egyetlen betűt sem öntöttek. Ehelyett egyre csak olvasztottak és a veszedelmes gőzöket lélegezték be, hogy megalkossák végre a megfelelő ötvözetet. Boszorkányok módjára állták körül a kohót, véreres szemmel, kormos kézzel, arcukat ragacsos kendők mögé rejtve. Peter porrá zúzta a különböző érceket, majd az izzó szénkupac közé tolta. Ólom, ón, bizmut, vas, réz – az ő feladata volt a lángok közül kiszedni az olvadt fémet, miután a fakó por csillogó, veszedelmes folyadékká változott. Azután a mester fogó segítségével néhány cseppet egy edénykébe csorgatott, miközben különböző arányokat dörmögött maga elé, amelyeket Peter lekörmölt egy papirosra. A kísérletezés csak nem akart véget érni, és az elegyek pontos összetevőit az írnok mind feljegyezte. Kettő ebből, dünnyögte Gutenberg. Négy abból. Összeszorított ajakkal keverte össze a gőzölgő folyékony fémet, a hosszú orrán gyöngyöző izzadságot törölgetve. Öntsd ki azt a vackot! Még egy csepp. Á, talán ez az. Aztán felnézett, elvigyorodott, és átnyújtotta az edénykét Hansnak.

Hans az öntődobozba csorgatta a folyékony fémet, elszámolt tízig, amikor is Keffer kiemelte a betűt a formából. Mindannyian közelebb hajoltak. Előfordult, hogy az elegy már azelőtt megszilárdult, hogy a formába került volna, máskor pedig nem szilárdult meg elég gyorsan. Megesett, hogy az öntőformában levő olvadt fém szétvált vagy épp elporladt, ahogy Keffer megpróbálta kiemelni. A mester mindannyiszor az ajkát tépkedve szitkozódott, azután újra visszaült a székére.

Mindeközben tudomást sem vett az új inasról, aki csendben álldogált tőle jobbra. Úgy tűnt Peternek, mintha Gutenberg észre sem venné a körülötte levőket. Csak motyogott magában, vagy épp felemelte a kezét, és morgott valamit. Istenemre mondom! Hát egyik ügyefogyott sem képes közületek egy kanalat keríteni?! Amúgy nem evett, hacsak Beildeck asszony oda nem vitte neki az ételt a munkapadhoz – olyan közel hajolt az olvadt fémhez, hogy az a szakállára ragadt, és egy-egy falat hozzátapadva rá is keményedett. Peter úgy érezte, mintha az áthevült helyiségben minden levegőt elszívott volna előlük.

A többiek kinevették Petert, amikor kezet mosott ebéd előtt. Még hangosabban hahotáztak, amikor meg is törölte, és kiszáradt tenyerét bedörzsölte faggyúval. Hans és Konrad a mesterrel együtt érkezett Strasbourgból, és egymás között jobbára az elzásziakra jellemző orrhangon beszéltek. Idegenek, mondogatta Keffer, aki örült, hogy végre valaki barátságosan viszonyul hozzá. Az inas ügyes kezű volt, és gyakran rajzolt egy darabka szénnel – arcvonások nélküli mellképet vagy hívogató szemérmet. Micsoda buja ajkakat tudott rajzolni, miközben Peterre kacsintott és sutyorgott, ha épp sikerült meglógniuk. Peter elárulta neki, hogy Párizsban akár selyemharisnyával is lehetett fizetni. Egyáltalán nem volt álszemérmes – a rendházakban töltött tanulóévei alatt bizony kénytelen volt elfojtania a vágyait. Még egy ok – már ha egyáltalán szükség volt többre –, hogy megszökjön. Itt nem élhette ki úgy a vágyait, mint Párizsban, észrevétlenül és névtelenül. Bizsergést érzett az ágyékában, ha csak felidézte a szaténnel eltakart nyílásokat, a halványan vöröslő fényeket, a rue Saint-Denis nyirkos, hívogató kapualjait.

Fust október közepén egyszer meglátogatta, amikor épp nem volt úton, hogy ellenőrizze, jó kezekben van-e. Pontosan, csüggedt el Peter – bizony kézben tartották. Gutenberg szinte fel sem nézett a társára, egyszerűen intett neki tintás kezével. – Isten segedelmével járj sikerrel! – vetette oda félvállról. – Remélem, engem is megsegít.

Épp ellenkezőleg történt – Isten segedelme messziről elkerülte őket. Eltelt a szeptember és az október, a nappalok pedig egyre csak rövidültek. Különös módon azonban mintha úgy érezték volna, apránként, ezüstösen csillogó cseppenként mégis eredménye van annak, amit csinálnak. Gyötrelmesen lassú, mégis elkerülhetetlen változást sejtettek – még nem tudták azonban, miféle eredménye lesz.

Egyik este aztán megtörtént.

A mester felkapta a fejét, és a tekintete úgy csillogott, mint amikor szagot fog a vad. – Igen, igen – mondogatta. Az előző napi próbálkozás alkalmával az elegy azonnal megszilárdult, amint a formába öntötték. A következő adag, amivel végeztek, ugyanúgy viselkedett. A formából kikerülő betűk kemények voltak, körvonalaik élesek. Miután Konrad legalább hússzor kipróbálta a készletet a sajtóban, egyik sem tűnt sérültnek.

– Az áldóját, lehet, hogy megvan! – Gutenberg Hanshoz fordult, és megveregette a karját. – Szörnyen nézel ki, tudod-e? – jegyezte meg. Az állával Peter felé, majd a merítőkanálra bökött. – Ha újra sikerül, követve az arányokat, ma este iszunk valamit! – Összevonta bozontos szemöldökét, úgy dörmögte maga elé, mint valami alkimista: – Két rész ón, négy rész ólom, és végül egy negyedrész antimon; ettől keményedik a kis fütykös. – Halvány félmosoly villant fel az arcán. Hans és Keffer felnevetett.

Peter máris ment, hogy hozza a megfelelő mennyiségeket. A porított ércek kis kupacokban sorakoztak egy palatáblán a kohó melletti sarokban.– Ne csak egy tégellyel hozz ám! – kiabált utána Gutenberg. – Inkább egy vödörrel! – Úgy tett, mintha meg akarná ütni Hanst. – És szedd a lábad! Átkozottul megszomjaztam.

Peter engedelmeskedett. Gyorsan kimérte a kívánt mennyiségeket, amelyeket aztán fürgén meg is olvasztott. Mindig a kapkodás okozza a bajt, futott át az agyán, miközben letörölte homlokáról az izzadságot. A kényszer, hogy minél hamarabb eredményre jusson anélkül, hogy egyáltalán belegondolna, jól csinálja-e. Igyekezett csillapítani a keze remegését, miközben az olvadt fémet csorgatta. Egyre inkább a halványan megvonalazott lapok és a gondosan megfaragott tollai után vágyott; arra, hogy legyen ideje megállapodni és ráhangolódni. Fél óra alatt kikeverte a vödörnyi elegyet, aztán visszament a munkapadhoz. Nesze, gondolta, ahogy Gutenberg elé tette. Csak elég lesz a telhetetlennek.

A mester belemert, és a kőre csurgatott egy keveset. Aztán felfeszítette a fémdarabkát, a fogához emelte, majd nagyot köpött. – Uramisten! – krákogott, és a nyelvét öltögette, amelyet szürkés törmelék borított. – Mi ez a szar? – Eltorzult az arca, ahogy nagyot lendítve felborította a vödröt. Izzó fájdalom mart Peter karjába – hangosan feljajdult és vadul hadonászott, hogy megszabaduljon az égető fémtől, amely a kezére ömlött. Hans megragadta a kesztyűjénél fogva, és a kohó tövében álló hűtővizes vödörbe lökte. Peter jobbra-balra tekergett a térdén, szinte önkívületben az irtózatos fájdalomtól. A kovács az egész karját a víz alatt tartotta, miközben fürge ujjakkal lehántotta az immár megdermedt fémet a hólyagos, lüktető bőrről.

– Barom! – üvöltözött a mester, mintha nem látná, mit csinált. – Az ég szerelmére, ón kell bele – zengte. – Nem vas, te ostoba!

Peter megfordult, és felnézett rá. Az egész teste remegett, legalább annyira a dühtől, mint a fájdalomtól.

– Akkor címkézze fel őket, az istenit! – Hatalmas erőfeszítés árán feltápászkodott jobb kezében a vödörrel, amelybe továbbra is lüktető kezét lógatta. Legalább a bal égett meg.

– Vigyázz a szádra! – Gutenberg szemmel láthatóan mit sem törődött azzal, hogy a másik megsérült. Hans közéjük lépett.

– Maradj veszteg, Henne, ha akarod a fémet! – mondta. A mester csillapodni látszott. Nagyot fújtatott, majd megcsóválta a fejét. Mire nem vetemedik Hans, gondolta Peter, miközben a fájdalom ellenére majdnem elnevette magát. Honnan vette a bátorságot, hogy Hennének szólítsa? Ráadásul sikerült elhallgattatnia. Elismerőn nézett a kovácsra. – Hol van a faggyúd? – kérdezte Hans dörmögve, mire Peter az ép kezével a szögre akasztott holmija felé intett.

Miután bekenték és tiszta rongyba tekerték a kezét, hazaküldték. Peter el sem tudta képzelni, honnan szerezték a pólyát – minden bizonnyal Keffer téphette az ingéből. Hans ingerülten tessékelte az ajtó felé. Amikor Peter meghálálta neki, csak annyit válaszolt zsörtölődve: – Megérdemelted. Ideje lenne leszállnod a magas lóról, finom kezű. – Ahogy kilépett az ajtón, megpillantotta a prés kezelőjét, Konradot, ahogy épp a lépcsőn lépdel lefelé – most miatta kénytelenek lesznek újra nekiállni az olvasztásnak.

A kandallópárkányon álló óra épp elütötte a kilencet, amikor belépett a házukba. Lopakodva a szobájába osont. Az apja ugyan távol volt, képtelen lett volna azonban beszélni Gredével. Suta mozdulatokkal felnyalábolta a tűzszerszámokat, bekötözött karjának könyökhajlatába illesztette az acélrudat, majd a kovakővel rásújtott. A láng nem sok fényt adott – a mosdótál fölé akasztott tükörben nem sokat látott magából. Peter hosszan nézte a kormos arcát. Rettenetesen nézett ki, akár egy eszelős szörnyeteg, a rákövült mocsokból valósággal kiviláglott a szeme fehérje. Jobb kezével jéghideg, tiszta vizet öntött a tálba, majd figyelte, hogyan festi azt a keze és az arca feketére. Fehéren csillogó szeme izzani látszott. Mégis melyik ő – ember vagy állat? A munkával, amit végzett, még csak nem is állított elő semmi szépet. Egy kitűző, kehely vagy pompás szentségtartó legalább felemelné a lelkét. Ennyi erővel akár foghatta volna magát, és az egykori birtokról egyenesen a szászföldi bányák egyikében is vállalhatott volna munkát.

Peter megtörölte a jobb kezét, majd közelebb húzta a gyertyát a pergamenívhez, amelyet korábban az asztalon hagyott. A Cicero-szöveget sértetlenül visszakapta – mintegy újabb bizonyítékaként az apja befolyásának. A borjúbőrön még látszott néhány sötét szőrcsomó, egy kevéske agyag, vér vagy épp izomszövet. Bekötözött baljával leszorította, majd az ép kezében habkővel elkezdte egyre táguló körkörös mozdulatokkal dörzsölni, mígnem egyenletes színű nem lett. Letette a követ, ráfújt a pergamenre, és lesöpörte az apró szemcséket. A sima, hibátlan ív immár készen állt.

Szinte valahányszor meghúzta a sorvezetőket, felidézte első mesterének szavait, aki bevezette az írásművészetbe. A kezed csupán eszköz az Ő kezében, tanította az erfurti dombon álló Szent Péter-apátságban élő Anselm testvér. Peter megtornáztatta azt a bizonyos eszközt, majd fogta a csontvonalzót. A pergamen, amelyre írunk, tiszta lelkiismeretünk – mindaz, ami érték, csak erre írható. Sérült kezével nehezen tudta kisimítani az ívet. A vonalzó, amellyel meghúzzuk a sorvezetőket, Isten akarata. Megigazította a vonalzót, majd a csontkéssel megkarcolta a pergamen felszínét, aztán a tintába mártotta a tollat. A tinta, amellyel írunk, tiszta szerénység, és az asztal, amin írunk, szívünk békéje.

Abban az ütemben írt, ahogy levegőt vett, és írás közben érezte, hogy a világmindenséget átjáró nyugalom költözik a lelkébe. Az ige nyugalma és szárnyaló szabadsága. Nemcsak Istené, hanem mindazé a bölcsességé, amit Ő megoszt azokkal, akik készek befogadni. Amikor Peter még csak nyájat őrzött, arról álmodott, hogy egy nap pap lesz belőle – olyannyira képes volt elvarázsolni őt a fák és a rétek szépsége, titokzatossága. Az egyetemen elvégezte a teológia mind a négy alsóbb szintjét – a bencések kérlelték is, hogy maradjon, és tegyen fogadalmat.

Ő azonban tudta – vagy legalábbis abban bízott –, hogy Isten másik utat jelölt ki számára. Azóta sem feledkezett meg róla, sőt még tisztábban látott, most, hogy ezzel az új démonnal kell szembenéznie. A gyertyaláng megremegett a huzattól. Peter megtorpant. Mit akarsz tőlem itt, Istenem?

Alig telt egy év azóta, hogy Lamasse atya a gondjaiba vette, amikor is Peter bevallotta neki, hogy el akarja hagyni a párizsi Szent Viktor apátság könyvtárát. Bármennyire is kedvelte a szerzetesek imádságos életét, érezte a kavargó, elevenen lüktető külvilág vonzását. Az apát megérintette a fejét, és azt mondta, Isten mindenki számára kijelölte a neki szánt feladatot. Az életünk célja az, hogy figyelmesen várakozzunk, és amikor elhangzik a hívás, engedelmeskedjünk neki.

Peter csak ült, és összeégett kezében érezte a szíve dobogását. Isten tudta, hogy nem alkalmas papnak. És egyvalamivel maga is tisztában volt, méghozzá, hogy nem kovács – és soha nem is lesz az.

{1} A könyvben szereplő bibliai idézetek a Szent István Társulat fordításában olvashatók. – A ford.