ELISABETH GIFFORD

A tenger háza

ELISABETH GIFFORD

A tenger háza

A mű eredeti címe

Secrets of the Sea House

Copyright © Elisabeth Gifford, 2014

Hungarian translation © Kiss Ádám

© General Press Könyvkiadó, 2015

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

KISS ÁDÁM

Szerkesztette

KENYÓ ILDIKÓ

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 643 785 5

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZALA BOGLÁRKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Joshnak, Hugh-nak, Kirstynek és George-nak

Köszönetnyilvánítás

Szeretnék köszönetet mondani John MacAulay-nak, akinek a Sliochd nan Ron: Seal-Folk and Ocean Paddlers (A tenger népe: a fókák népe és az óceáni lények) című könyvében található információk – kedves engedelmével – megalapozták ennek a regénynek a létrejöttét is. Ő mutatta be David MacRitchie munkásságát, akiről Gordon MacIntyre karakterét formáltam, valamint a The Times című újságban megjelent 1809-es levelet, amely egy sellőről szóló beszámolót tartalmaz Nyugat-Skóciából. Bill és Christine Lawson a harrisi Seallam genealógiai központból a sziget történelmének fantasztikus ismerői. Óriási köszönet illeti az ismert művészeket, Willie és Moira Fultont a drinishaderi Ardbuidhe Cottage Galleryből, ahol komolyan elkezdtem dolgozni a könyvön. Nagylelkűen megosztott emlékeik felbecsülhetetlen értékűek voltak a sziget életének megértésében. Köszönöm Murdo Smith tiszteletesnek, Hamish Taylornak, valamint a manishi és a scaristai egyházközség tagjainak is. Hamishnek külön köszönöm a hajótúrákat.

Köszönöm William és Helen Watsonnak, akik először mutatták meg nekünk a Hebridákat, és Jane Knightnak a szívélyes vendéglátást, valamint a Harrisen élő csodálatos embereknek, akik az évek alatt kiadták nekünk a szállásaikat.

Nagy köszönettel tartozom Patricia Law, Margaret Leroy és Nicola és Rhidian Brook-Sulman segítségéért, akik elolvasták a könyv korai és későbbi vázlatait, és bátorítottak arra, hogy folytassam a munkát. Köszönettel tartozom az oxfordi kreatívírás-kurzus oktatóinak, különösen Antonia Logue-Bose-nak, aki segített rátalálni a történet elbeszélői hangjára, valamint John Bahannak, Kate Clanchynek, Jane Draycottnak, Frank Egertonnak és Clare Morgannek. Sok-sok köszönet a kurzus többi írójának: Marianne Allennek, Neville Bealnek, Alastair Becknek, Sarah-Jane de Brito Martinnak, Sue Coxnak, Stephanie van Drielnek, Suellen Daintynek, Pauline Fiennesnek, Nick Harriesnek, Brian Harrisonnak, James McDermottnak, Karen Pomerantznak, Margaret Keepingnek, Peter Saxbynek, Nageena Shaheennek és Fred Volansnek.

Szeretnék köszönetet mondani a londoni Royal Holloway Egyetem kreatív írás mesterképzésén tanító oktatóknak: Susanna Jonesnak, Jo Shapcottnak és Andrew Motionnak. Hálás köszönet a mentorcsoport támogatásáért: Emma Chapmannek, Tom Felthamnek, Carolina Gonzalez Carvajalnak, Kat Gordonnak, Lucy Hounsomnak, Liza Klaussmann-nak és Rebecca Lloyd Jonesnak.

Köszönöm Marion Urchnek és Isabel Collinsnak, amiért segítettek a szerkesztésben, a szöveggondozásban.

Örökre adósa leszek Jenny Hewsonnak a Rogers, Coleridge and White irodalmi ügynökségnél, aki magára vállalta és elrendezte a könyv kiadását. Maddie Westnek és Sara O’Keeffe-nek a Corvus kiadónál, akik hihetetlenül sokat bátorítottak, és bölcs szerkesztőknek bizonyultak. Köszönöm Lucy Ridoutnak a tördelési munkálatokat és Melissa Marshallnak a lektorálást.

Köszönöm férjemnek, Joshnak, aki tudományos illusztrátorként és képregényrajzolóként dolgozik, és az evolúció utáni érdeklődése nagyban segítette a könyv megszületését. Köszönöm fantasztikus szüleimnek, Joannak és Franknek, hogy mindig a templom közelében neveltek bennünket. Köszönöm csodálatos gyermekeimnek, Hugh-nak, Kirstynek és George-nak, akik sokáig éltek együtt a selkie történetével, és nagyon jól ismerik a szigetet.

Prológus

Az ükanyám fókatündér volt. Levetette fókabőrét, beleszeretett egy halászba, gyermeket szült neki, aztán elhagyta őket. Előbb vagy utóbb a fókaemberek mindig visszatérnek a tengerbe.

Legalábbis anya régen így mesélte.

– És ez igaz? – kérdeztem tőle.

– Olyan valóságos, akárcsak te meg én, Ruthie – válaszolta. – A szigeteken sokak ereiben a fókanép vére csörgedezik.

Később arra gondoltam, hogy biztosan így lehet. Ezért hagyott el ő is. Nem tudott ellenállni a tenger hívásának, mert selkie volt.

Sokáig könnyebb volt ezt hinnem. Mert ha így történt, egy napon talán visszatér, és akkor végre hazamehetek.

Első rész

1. fejezet

Ruth, 1992

Azt hiszem, sosem éreztem magam annyira szerencsésnek vagy izgatottnak, mint azon az első éjszakán, amelyet a Tigh na Marában, a tenger házában töltöttünk. Ott és akkor rögvest képes lettem volna felpattanni, és folytatni a festést. Vaksötét volt, a város fényei még csak nem is pislákoltak. Benyomtam az ébresztőóra lámpácskáját. Hajnali kettő.

Közelebb bújtam Michael hátához. Biztos pont volt a sötétben; a jelenléte megnyugtatóan hatott rám. Amikor először találkoztam vele, arra gondoltam, hogy túl magas és nyurga, egy számomra ismeretlen fajhoz tartozik. Aztán rájöttem, hogy épp ilyennek kell lennie. Egy facsemetére emlékeztetett az erdő közepén, fakóbarna haja a téli levelek színében játszott. Most pedig kimerülten feküdt mellettem, és semmit sem észlelt az őt körülvevő világból.

Több hónapnyi verejtékes és piszkos munka árán a régi épület olyanná lett, mint egy üres vászon, hogy aztán belevágjunk a felújítások hosszú sorába, amellyel beköltözésre alkalmassá tehettük a házat. Igazság szerint még mindig csak a hálószobánk és a félkész konyha volt használható, de a György korabeli helyiségek méreteiből, az elegáns ablakokból és a faragott kandallókból már látszott, hogy a ház egy szép napon gyönyörű lesz.

Újra átfordultam, túl ébernek éreztem magam, noha hajnali kettő volt, ráadásul rettenetesen megszomjaztam, valószínűleg a tarberti boltban vásárolt kétes minőségű spanyol bornak köszönhetően. Nem akartam a hálószobai mosdóból inni: nemrég szedtünk ki egy döglött madarat a tartályból, amely az emeleti csapokat látta el vízzel.

Dideregve bújtam ki a takaró alól. A tűz kialudt a hálószobai kályhában. Amilyen halkan csak tudtam, lementem a lépcsőn, és a kezemmel tapogattam ki a hideg falat a koromsötét részeken.

Lent a konyhában megtöltöttem egy bögrét a csapnál, és miközben a vizet kortyoltam, a hegyek fekete kontúrját bámultam. A hold üveges tekintettel meredt rám az éjszakai égboltról. A szobát szürke árnyékok töltötték meg, de a konyhának jót tett a sötétség. Szinte azt képzelhette az ember, hogy a sarokban terpeszkedő, bizonytalan formájú anyag egy vadonatúj sütő, és nem egy rongyokkal letakart asztalosbak egy apró főzőlappal meg egy lavórral.

Az ablak mellett a holdfényben jól látszott a téglalap alakú faliújság a szobákra vonatkozó tennivalók listájával, anyagdarabokkal, festékmintákkal és a magazinokból kitépett, tökéletes helyiségek képeivel – egy kollázs arról, hogy miként fest majd a Tigh na Mara egyszer. Szerettem a rozoga konyhaasztalnál üldögélni, és javítgatni a listát, hozzáírni, kihúzni pontokat, és élvezni azt az édes érzést, ahogy végleges otthonunk végre lassan kiemelkedik az undorító, még a kietlen tél folyamán vásárolt romok közül.

Először egy elemlámpa fényénél vettem szemügyre a házat, végigfuttattam a tompa fényt a bedeszkázott ablakokon és a megrepedt, zöldes, nyirkos csíkoktól éktelenkedő falakon. Fel kellett feszítenünk a hátsó ajtót, hogy bejussunk. A levegőt betöltötte a rothadó növények szaga. Mocskos gyapjúbundák halmai hevertek a romos konyhában. Kosz és törmelék mindenhol. A falakból áradó hideg szinte kiszívta a meleget az arcomból és a kezemből.

A legszívesebben sarkon fordultam volna, hogy visszamenjek Londonba.

– Ne a felfordulást nézd – mondta Michael. – Gondolj arra, hogy milyen lesz frissen festve. A konyhaablakokon függönyök lógnának, ide meg állíthatnánk egy nagy fenyőasztalt.

Most, hogy a ház külseje már többé-kevésbé ellenállt az időjárás viszontagságainak, és kilakoltattuk a patkányokat, befoltoztuk a tetőn tátongó lyukakat, kisöpörtük a törmeléket, és az örökkévalóságig tartó vakolás meg festés után végre beköltöztünk, elképzelhetőnek tűnt, hogy egy szép napon a rideg építkezés helyén álló Tigh na Marát az otthonunknak érezzük majd.

A következő lépés azonban teljesen lehetetlennek hatott. Amikor a ház készen áll, belépünk a bejárati ajtón, és egy apró, meleg batyut tartok majd a kezemben, egy pici, alvó arcocskát a puha kendőfészekben. A gyermekünket.

Igyekeztem nem a faliújság aljára pillantani, ahol a kifizetetlen számlák sorakoztak gyűrött csomókban. Az aggodalomtól egy pillanatra görcsbe rándult a gyomrom.

Felfordítottam a bögrét, és letettem a csöpögtetőre – óvatosan, mert a mosogató még kissé elállt a faltól, és csak néhány deszkával támasztottuk alá. A fagyos kőlapokon kezdett megfájdulni a lábam. A vállamat csípte a hideg.

Alig szűrődött be némi holdfény, ahogy átvágtam a hallon, hogy visszamenjek az emeletre. Az új parketta durvasága dörzsölte meztelen talpamat, a hiányzó szegőléc felől jeges fuvallat csapott meg, és agyagos illatot hozott magával. Megremegtem, és az alsó korlátot megvilágító holdfénytócsa felé vettem az irányt. Kinyújtottam a kezemet, hogy megfogjam a korlát díszoszlopát, és éreztem a hűvös festékréteget a tenyerem alatt.

Ekkor láttam meg a szemem sarkából: egy gyors, apró, szárnycsapásszerű villanást. Láttam, ahogy egy kéz közelít a korláthoz, épp az enyém nyomában.

Megdermedtem. A vér hirtelen fájdalmasan dobolni kezdett a talpamban, élesebben éreztem az agyag illatát az orromban, ösztönösen menekülni akartam. Olyan közel volt, olyan tapinthatóan jelenvalónak éreztem, hogy arra vártam, mikor tűnik fel előttem. Nem kaptam levegőt. A szívem hevesen kalapált, és attól féltem, hogy mindjárt felmondja a szolgálatot.

Aztán eltűnt. Megszűnt a feszültség körülöttem.

Felrohantam a lépcsőn, a szobánk ajtaja félig nyitva volt, ahogy hagytam. Visszahuppantam az ágyba, és Michael közelébe húzódtam. Mormogott valamit, de nem ébredt fel.

A sötétbe bámultam. Mi az ördög történt? A szememből érkező üzenet csak késve jutott el az agyamig. Az elmém félálomban a bolondját járatta velem, és pánikba estem. Végül újra rendes ütemben vert a szívem, és majdnem meggyőztem magam, hogy csak a képzeletem játszott velem, félig-meddig el is szundítottam, amikor hirtelen újra felriadtam. Kinyitottam a szememet a vaksötétben. Akkor miért éreztem annyira valóságosnak, mintha valaki más is ott állt volna mellettem a folyosón, olyan közel, hogy egy pillanatig azt sem tudtam, hogy melyikük vagyok én?

A félelem újra kezdett a hatalmába keríteni. Gyengének éreztem magam, és a hányinger kerülgetett, de semmit sem tehettem; tovább feküdtem rémülten, éberen, és kiélesedett érzékeimmel a csendes ház apró neszei után hallgatóztam.

Füleltem, ahogy a hullámok finom lehelete megtörik a parton. Felkeltem, a széken heverő pokrócot a vállamra terítettem, odamentem az ablakhoz, és felhúztam a rolót. A hold tökéletesen kerekedett a fekete égbolton. Fényes pászmákat vetített a tengerre, amelyek mintha egyre távolodtak volna a sötétben, majd eltűntek.

Egy darabig ezeket figyeltem, és lassan megnyugodtam. Végül még aludtam is egy keveset.

Amikor Michael másnap reggel belépett a szobába két bögre kávéval, a nap már erősen sütött a roló résein át.

– Ma érkezik a faanyag – mondta, miközben előhúzott egy pólót, és gyorsan megszagolta. Belebújtatta a kezét. – Estére talán leparkettázzuk a tengerpartra néző szobát.

Lehuppant az ágyra, amitől a matrac rugózni kezdett, és felhúzta az előző napi piszkos farmerját. Vigyáznom kellett, hogy ki ne löttyintsem a kávémat az új paplanra. A fekete löttynek olajos, keserű szaga volt. Talán túl sokáig állt a fémdobozban. Letettem a bögrét az egyik oldalon álló narancsszínű dobozra, amelyet egy új konyharuhával takartunk le az elegancia jegyében.

– Donny átjön, és segít felszedni a maradék régi parkettát. De először ásunk egy árkot, hogy lefektessük a vezetékeket.

– Én is jövök segíteni – ajánlottam.

– Azt hittem, be akarod fejezni a rajzaidat.

Hozzám hajolt, és egy gyors puszit nyomott az arcomra. Hosszú, vékony keze sokat formálódott, az izmok és az erek hangsúlyosabbá váltak rajta. Fáradhatatlanul dolgozott, hogy kiköltözhessünk a lakókocsiból. Utálta az apró ágyat, amelyen nem tudott rendesen kinyújtózni, de én egészen megszerettem a homokbuckák védelmében élni, közvetlenül a kihalt tengerpart és az Atlanti-óceán óriási hullámai mellett, amelyek olvasztott üvegként horgadtak fel az acélkék téli levegőben. Örültem, hogy a Tigh na Mara majdnem ugyanolyan közel volt a vízhez, mint ideiglenes szállásunk, a dűnék túloldalán, ahol a zöldbe burkolózó tengerparti síkság átadta helyét az ezüstösen hullámzó buckafűnek. És a messzeségbe nyúló, lapos tengerpartnak.

Michael felállt, kinyújtóztatta hosszú felsőtestét, és göndör hajába túrt. Azt hiszem, azért szerettem bele, mert amikor rám figyelt, magassága miatt kissé előregörnyedt, mint aki igazán hallani akarja a mondandómat. Olyan kedves és karcsú volt, drótszerű, szőke tincsei egy középkori puttóképre emlékeztettek. Felhúzott egy pulóvert, aztán a piszkos kezeslábasát. Elmosolyodott, a lábára csapott, és már készen is állt a munkára.

– Donny félórán belül itt lesz.

– Mindjárt felkelek. Csak nem aludtam valami jól.

– Igen, tudom. Én is mindig a következő lépésen töröm a fejemet, látom magam előtt, ahogy kinyitunk, és megérkeznek az első vendégek. Még mindig nem tudom elhinni, hogy ebben a házban élünk, egy ilyen fantasztikus helyen.

Hallottam, ahogy fütyül, miközben lement a lépcsőn.

Újra tüzet raktam a kandallóban, majd a hálószoba sarkában álló mosdónál szörnyen jeges vízben megmosakodtam. Felhúztam a farmeromat, felvettem egy flanelinget, és bűntudatom támadt, amiért Michael végzi a kimerítő munkát, míg én az egyetlen kényelmes szobában üldögélek, és gyíkokat rajzolgatok. A kötet a hüllők idegrendszeréről szólt, és épp belevágtam az utolsó fejezetbe: „A Podarcis erhardii, közismertebb nevén az égei-tengeri faligyík agya és idegrendszere.” Michael megszokta, hogy egy terráriummal és a benne lakó gyíkcsaláddal alszik egy szobában, és a tartály alján gyülekező viaszos gubók kissé fanyar szaga sem zavarta.

Felemeltem a szigetelőanyagot, és benéztem a terrárium oldalán át, hogy lássam, jól vannak-e az állatok. Egy farok hirtelen megvillant menekülés közben, a két gyík új helyre iramodott, majd megdermedt. Ezeket az állatokat sosem lehet megszelídíteni. Nagyon kicsi és nagyon ősi agyuk van, amely egyetlen alapelvet követ: a túlélését. Egész életüket állandó éberségben töltik, veszély után fülelnek, gyíkszemükkel a környezetüket pásztázzák, a lábujjaikkal a föld minden rezdülést érzékelik, hogy aztán érzékszerveik egyetlen üzenetet küldjenek az agykérgükbe: menekülj, menekülj azonnal! Nem mérlegelnek vagy gondolkoznak; a beérkező ingerek egyszerűen csak elérnek egy határértéket, és nekiiramodnak. Sikamlós, éber kis túlélők olyan hatékony evolúciós stratégiával, hogy minden fejlettebb fajban van egy kevéske a gyíkok agyából.

Felgyűrtem a pulóverem ujját, és óvatosan benyúltam a terráriumba. Egy villanás, és mindketten a másik sarokba rohantak, miközben oldalra nyúló lábaikat kapkodták az apró homokfelhőben. Innen azonban nem volt menekvés. Kezemmel lassan közelítettem a sarok felé; még egy gyors mozdulat, és a markom összezáródott az egyikük körül. Éreztem, ahogy az apró izomköteg ficánkol a tenyeremben, és a hátsó lábával kapálózik.

A kloroformos üveget a mellkasomhoz szorítottam a felkarommal, és lecsavartam a tetejét. Aztán egy vattapamaccsal letakartam a száját, és a szabad kezemmel megdöntöttem. A nedves anyagot a küszködő gyíkhoz nyomtam, és megvártam, amíg elernyed. Visszatettem a kupakot az üvegre, és leültem az asztalomhoz. Az állat egy kartondarabon hevert, emberszerűen kinyújtott mellső és a hátsó lábaival egy szakszerűen megkopasztott csirkére vagy egy rajzolt békára emlékeztetett. Megfogtam a szikét, és elkezdtem felvágni a hasát, hogy felvázolhassam az idegeket.

Egyszer csak feltűnt, hogy a lenti kopácsolás és hasogatás abbamaradt. Van egy fantasztikus képességem, amelynek köszönhetően a legnagyobb zajban is zavartalanul tudok dolgozni, de ez a hirtelen csend nyugtalanított. Még a földbe mélyedő ásó hangját sem hallottam. Valami történt, gondoltam, és összefont karral lementem a földszintre. Reméltem, hogy nem adódott újabb probléma. Michael édesapjától elég pénzt kaptunk kölcsön, hogy előkészítsük az egykori parókiát az első vendégek érkezésére, de az adósság törlesztéséhez a lehető leghamarabb ki kellett nyitnunk.

Lementem az előszobába, és szorosan összefontam a karomat, hogy ne fázzak annyira. A tengerpartra néző szoba félkörívben elhelyezkedő ablakai az Atlanti-óceánra nyíltak, így a helyiség sokkal inkább a tenger hangulatát árasztotta, mint egy egyszerű szobáét. Michael és Donny combközépig eltűntek a parkettát tartó gerendák között, és meredten bámultak valamire. Amikor Michael észrevett, nem tűnt túl boldognak.

– Mi az? – kérdeztem. – Ne kímélj! Korhadás?

Donny feldúltan és komoran nézett. Michael egészen elfehéredett a nyári barnultság és a régi parketta felszedésével járó kosz alatt. Jéghideg volt odabent. A rothadás és a nedvesség penészes szagát éreztem.

– Nem akarom, hogy lásd – mondta. – Nem fog tetszeni.

– Mi az? Jaj, istenem, csak nem megint egy patkány?!

Végiglépkedtem a fal mentén, ahol még volt parketta, majd leereszkedtem a gerendák közti lyukba. A nedves és homokos földet törmelék borította. Michael és Donny egy apró, sötétbarna doboz két oldalán álltak, amely jobban megnézve egy rozsdás fémládának tűnt. A fiúk szemmel láthatólag most ásták ki a homokos talajból.

A teteje nyitva volt.

Odafurakodtam Michael mellé, így meg kellett kapaszkodnia a mögötte lévő gerendában.

– Ne! – kérte.

Leguggoltam, és belenéztem. Megcsapott a közeli föld savanykás illata. Egy rakás apró csontot és foszladozó gyapjúcafatokat láttam. Az elrendezés szinte szimmetrikus volt: egy kicsi koponya, nyúlé vagy macskáé. A csontok sárgásan csillogtak, bogarak és más lények tisztították meg, amelyek az évek alatt bejutottak a rozsdásodó ládába. Nem értettem, hogy miért temetett el valaki egy macskát a ház alatt. Aztán oldalra fordítottam a fejemet, és megdermedtem.

Ez nem egy házi kedvenc vagy kisállat teste volt, hanem egy gyermeké, ám mindene olyan apró volt, hogy biztosan komoly súlyhiánnyal vagy túl korán született. A tekintetem végigfutott a karcsonton, majd az egyik lábon.

Valami nem volt rendjén. Hol a másik láb? Közelebb hajoltam, és észrevettem, hogy a combcsont különösen vastag, a közepén egy hosszú bemélyedéssel. Hirtelen megértettem, hogy egyetlen csont sem hiányzik, hanem a két láb egyetlen végtaggá olvadt össze. Az alig látható lábfejek apró nyúlványokként fordultak oldalra.

A szívem kihagyott egy ütemet. El se tudtam hinni, mit találtunk.

2. fejezet

Ruth

A tarberti rendőrség még aznap megérkezett, amikor megtaláltuk a maradványokat a padló alatt. Több autóval álltak meg a ház előtti füvön, és sáros keréknyomokat hagytak a zöld gyepen.

Amíg a konyhaablakból figyeltem őket, egy pillanatra ismét a csatorna mellett tébláboló kislánynak éreztem magam, aki a rendőrfurgon mögött megbújva lesi, ahogy felhoznak valamit a víz alól. Szédültem, és alig kaptam levegőt, amikor láttam a sáros testet kiemelkedni a hullámok közül.

A hányinger olyan erővel tört rám, hogy meg kellett szorítanom a szék támláját. Lehajtottam a fejemet, és a légzésemre koncentráltam. Egy idő után felegyenesedtem, és körbenéztem a konyhában.

Michael kiment, hogy szemmel tartsa őket, én pedig nem ellenkeztem. A rendetlenség felszámolására összpontosítottam, elraktam a reggeli maradékát, de megállás nélkül reszkettem.

Valaki megfogta a vállamat, és összerezzentem.

– Jól vagy? – kérdezte Michael.

– Csak hideg van, ahogy folyton ki-be mászkálnak a bejárati ajtón.

– Megkérem őket, hogy ne hagyják nyitva.

A délelőtt hátralévő részében Michael aggódó pillantásokat vetett rám a szeme sarkából, ahányszor csak belépett a szobába.

Természetesen tudott a múltamról. Egy percig sem titkoltam előle. Az első találkozásunkkor elmondtam, hogy árvaházban nőttem fel. Miután anya meghalt. Miután vízbe ölte magát.

Tud róla, de a lényegről fogalma sincs. Annyi minden van, amit sosem mondtam el neki azokról az évekről. Olyan történetek, amelyekre én magam sem gondolnék többé.

Felhúztam egy régi pulóvert, amelyet Michael akasztott fel a konyhaajtó mögé, és jéghideg kezemet a teásbögre köré fontam. Hallottam, ahogy az emberek ki-be trappolnak, beszélgetnek, és becsapják az ajtókat.

Kimentem az előszobába, és láttam az új parkettán éktelenkedő barna sárfoltokat, amelyeket a rendőrök hoztak be kintről, még mielőtt lelakkozhattuk volna a tiszta fát. Hallottam, ahogy a tengerpartra néző szobában egyre mélyebbre ásnak. Remegtem a dühtől, így inkább visszamentem a konyhába, és becsuktam az ajtót.

– Attól tartok, hogy a helyszínelők csak két nap múlva érnek ide Invernessből – mondta MacAllister őrmester, amikor belépett a konyhába, ahol Michaellel meghúztuk magunkat, és épp ebédeltünk, mintha minden a legnagyobb rendben volna. – Talán jobb lenne, ha néhány napra kiköltöznének, amíg elszállítjuk a maradványokat.

Amikor beléptünk a nyirkos lakókocsiba, olyan érzésem támadt, mintha rég nem használtuk volna. A szag egy régi kekszesdoboz belsejére emlékeztetett. Ráadásul még a bekapcsolt hősugárzó mellett is meg lehetett fagyni. Bármihez értem is, az szinte kiszipolyozta a meleget a testemből.

A nap már menthetetlen volt. Formaldehidet löttyintettem az előkészített gyík tálcájába, és bevágtam az egészet a lakókocsi apró hűtőjének aljába.

– Hihetetlen, hogy az az izé elüldözött minket az otthonunkból – fordultam Michaelhöz, miután lekuporodtunk a kiságyra.

– Hamarosan elviszik, és idővel azt is elfelejtjük, hogy valaha itt volt.

Olyan magabiztosnak tűnt a hangja. Összebújtunk, és vártunk arra, hogy átmelegedjünk, és álomba szenderüljünk.

Másnap heves szelek fújtak. A lakókocsi állott szagára ébredtem. A rozsdás láda és a benne nyugvó, állati tetemre hasonlító csontok emlékétől hányingerem lett, és egy falatot sem bírtam lenyelni a Michael által készített zabkásából.

Michael visszament a házba, hogy folytassa az emeleti hálószoba tapétázását, ezért nem voltam vele, amikor felhívta a rendőrség az aznapra várt helyszínelőcsapat miatt. Hallottam, ahogy a szél a lakókocsi ajtaját a furgon oldalának vágja. Michael borús tekintettel lépett be, a haja ázott, zilált volt a kinti szélvihar után.

– A komp Uigban ragadt a hétvégére – mondta, miközben víztől csöpögő, sárga vitorláskabátjában lezuttyant az aprócska asztal mellé. – Tartok tőle, hogy egyhamar nem költözhetünk vissza a házba, drágám.

– Eláztatod a papírt – vetettem oda a rossz hírek miatt meglehetősen ingerülten. – Ez többhetes késést jelent. Még az is lehet, hogy nem tudunk kinyitni a következő idény elején, és elmaradunk a kölcsön visszafizetésével.

Felpillantottam, és Michael aggódó, falfehér arca meredt rám.

– Hát, nincs mit tenni, amíg el nem viszik a... tudod... a maradványokat – sóhajtotta. Megfordította a gyík idegrendszeréről készült képet, és szemügyre vette. – Hogy haladsz? Ez gyönyörű, akár egy levél erezete.

– Legalább ha ezek elkészültek, kapunk némi pénzt.

– Jobb, ha én is a dolgomhoz látok. Elfogyott a faforgács, és több festékre lesz szükségünk. Donnyval bemegyünk kocsival a tarberti áruházba.

Megpusziltam hideg és nedves arcát, és felitattam a vízcseppeket az asztalról.

A következő egy órában a képen dolgoztam, és teljesen elmerültem az idegpályák és tekervényes véredények aprólékos felvázolásában, amelyek készen álltak arra, hogy a veszély első jelére vért pumpáljanak a gyík izmaiba.

Mindeközben a vihar bosszúszomjasan dörömbölt a furgon oldalán. Még az asztal rezgésein át is éreztem, ahogy a szél szédítő hullámokban feszül a járműnek. Kézbe vettem a szikét, és elkezdtem felnyitni a gyík mellső lábának izmait, ám egy vad széllökés a lakókocsinak vágódott, én pedig összerezzentem, és megvágtam a hüvelykujjamat. Elejtettem a kést, és átkozódtam.

Találtam egy ragtapaszt, de sokáig szenvedtem a tapadós felével.

Egy pillanatra megcsapott anya hintőporos illata, ahogy előhúz egy ragtapaszcsíkot, odahajol hozzám, hogy lemossa a felhorzsolt lábamat, és dallamos hangján nyugtatgat, miközben kiszedegeti a játszótéri salakot a sebből. A szigeten elszórtan található sithekről mesélt, azokról a sziklákról, amelyeket az ősi gleccserek hagytak hátra maguk után, és éjszakánként furcsa, bolondos lényekké változtak. A gyűrött, narancssárgás színű tapaszt gondosan felhelyezte a bőrömre, a seb tiszta és fertőtlenítőszagú volt, hozzám hajolt, megpuszilta a homlokomat, és azt mondta, hogy én vagyok az ő mo ghaolja.

Anya a szigetekről származott, bár engem Londonban nevelt. Egy lakótelepen nőttem fel, ahol a lakásokhoz fehérítőszagú, hosszú téglaerkélyek és vizeletszagú lépcsőházak tartoztak.

Sosem árulta el, hogy pontosan melyik szigeten született.

A sértetlen kezemmel lecsaptam az elsősegélydoboz tetejét, és visszalöktem a kis szekrénybe. Ismét a rajzok elé ültem, de a heves esőnek olyan hangja volt, mintha vödrökből sódert szórtak volna a tetőre. Nem lehetett koncentrálni.

Ültem, és az elmosódott ablakon át néztem a szélviharban földre hajló buckafüvet. Aztán fogtam egy üres lapot, és emlékeim alapján elkezdtem felvázolni egy másik anatómiai rajzot: az összetákolt, rozsdás koporsóban fekvő, szerencsétlen gyermekét. Utána csak bámultam az elkészült képet, a csontos nyúlványt a lábak helyén. A gyermek anyjára gondoltam. Vajon ő ásta el a ház alatti földbe a tetemet, ő fedte le a ládát, és ő verte be a szögeket a deszkákba?

Miközben ceruzámmal az asztalon doboltam, hirtelen eszembe jutott, hogy ismerek valakit, aki talán hallott már erről a különös magzati mutációról. Még el is nevettem magam, hogy nem jutott korábban eszembe. Miután előástam a régi londoni anatómiaprofesszorom telefonszámát, úgy döntöttem, hogy visszamegyek a Tigh na Marába, ahol az új telefonunk egy széken, az előszobában kapott kitüntetett helyet. Egy pillanatig tétováztam, mert tudtam, hogy Michael és Donny nem lesznek ott, de aztán gyorsan letorkolltam magamat, amiért ilyen félős vagyok; felvettem Michael egyik nagy vízhatlan kabátját, és átsétáltam a házhoz, pontosabban az erős szél egyszerűen a bejárathoz fújt.

Becsuktam magam mögött a Tigh na Mara ajtaját, örültem, hogy kikeveredtem az esőből, és felakasztottam a csöpögő kabátot a lépcsőkorlátra. Eltökéltem, hogy felhívom Carter professzort. Megfordultam, hogy felvegyem a kagylót, és a szemem újra a kihalt előszobára siklott. A levegő megint sűrűbbé vált. Az idegesség kezdett a hatalmába keríteni, észrevétlenül kúszott végig a testemen, a szívem dobolni kezdett, a kezemet pedig hirtelen nyirkosnak és hidegnek éreztem. Újra erőt vett rajtam a sürgető és kellemetlen kényszer, hogy azonnal eltűnjek a házból.

De ezúttal nem engedtem neki. Előhúztam a telefonszámot a zsebemből, felvettem a kagylót, és tárcsáztam.

Az üres előszobában vártam, hogy a vonal másik végén valaki válaszoljon, és közben a hideg levegő ellen megfeszítettem a tarkóizmaimat. A hátam mögött mintha lett volna valaki. Tudtam, hogy ki az. És megértettem még valamit: a gyermek nem újszülött volt, hanem jóval idősebb, aki már felfogta, hogy mi történik körülötte.

Azt akartam, hogy tűnjön el innen. A telefon valahol Londonban tovább csörgött, és éreztem, ahogy eláraszt a nyugalom hulláma, amikor meghallottam Carter professzor józan hangját.

Elég sokáig beszéltünk. Azt mondta, hogy hallott már ilyen betegségről, de meglehetősen ritka esetről van szó. Megígérte, hogy összegyűjti az idevágó adatokat, és elküldi őket postán.

– Ne feledd, Ruth – mondta –, a karácsonyi vacsorán bármikor szívesen látunk. Hiányzol.

Letettem a telefont, és kiléptem a bejárati ajtón.

A telefonbeszélgetés után ráébredtem, hogy mennyire hiányzik a professzor és a felesége. Az első egyetemen töltött karácsonyom alkalmával, amikor a kollégium kiürült, és mindenki hazautazott, összegyűjtötték az ottmaradtakat, akiknek nem volt hová menniük. Évek óta nem volt olyan szép ünnepem, bár beárnyékolta valami különös neheztelés, az összetört játék vasutak és az ajándékpapírba csomagolt, csapzott hajú babák emléke, amelyet egy hatalmas kupacban hagytak az árvaház étkezőjében. Fogalmam sem volt róla, hogy ki küldte őket.

De ha nem utáltam volna annyira az árvaházat, akkor nem töltöttem volna annyi időt a helyi könyvtárban.

Nem éppen leányálom együtt lakni huszonkilenc hozzám hasonló kamasz lánnyal. Némi időbe telt, mire megtanultam beilleszkedni. Fémgyűrűket vettem egy áruházban, és bebizonyítottam, hogy engem sem kell félteni, ha sarokba szorítanak egy verekedésben. Levágtam a hajamat, acélbetétes bakancsot és fekete, hosszabb kabátot kezdtem hordani. Igazi skinheadszerelést.

Hová mész, ha nincs valódi otthonod? Hosszú órákon át csavarogtam a városban, a kezem rákvörös volt a hidegben. Hová mész, ha olyasfajta ember vagy, akin keresztülnéznek, és akiről megfeledkeznek? Olyasvalaki, akivel bármi történhet, mert senkit sem érdekel.

Egy délután, a jéghideg novemberi ködben bekeveredtem az utcáról a London Library márványköves épületébe, ahol még a csend is régi könyvek illatát árasztotta, és minden más lényegtelenné vált.

A kézikönyvtári rész volt a kedvencem. Végigfuttattam a kezem a könyvek puha gerincén, és találomra kihúztam egy kötetet. Új, ismeretlen világok tárultak fel előttem. Így jutottam be a biológia szakra az egyetemen.

Első év. Egyetem. Akárki lehetsz. Elhagytam az acélbetétes bakancsot meg a gyűrűket, és végre megszabadultam attól a dohos szagtól, amit állítólag mindig lehet érezni az intézetis gyerekek ruháján az iskolában. Az elsőéves gólyák napján ismeretlen arcok tömegében találtam magam, egy vadonatúj farmer és kabát volt rajtam, amelyet az ösztöndíjamból vettem.

A kampusz könyvtárai modern, fehér betonból és üvegből emelt épületek voltak, tele hozzám hasonló emberekkel, vagy talán épp olyanokkal, akikhez hasonlóvá akartam válni. Ez a közeg a felfedezésről és az alkotásról szólt, és senki sem volt nálam szorgalmasabb.

Michaellel másodévesként találkoztam egy mosodában. A sajátja mellett visszacipelte az én ruháimat is a kollégiumba. Azt gondoltam, hogy tiszta őrült, és nagyon helyes. A gyapjúpulóverében egy professzorra emlékeztetett, tisztának és gyengédnek tűnt. Figyeltem, ahogy mindkét zsákot felkapja. Udvarias, lágy hangja volt, szinte már túl finomkodó.

A törődés egyfajta melegségként áradt belőle. Akkor ízleltem meg először igazán a boldogságot, amikor megcsókoltam.

Az esküvőnk napján egyetlen családtag sem ült a templomban az én oldalamon. Egyetemi barátokkal töltöttük fel a padsorokat. Carter professzor is eljött a feleségével.

Lassan elmúlt a kézremegésem, ahogy visszasétáltam a pázsiton a lakókocsihoz. A házon kívül mintha melegebb lett volna, a levegő lágy és nedves volt az eső után. A távolban észrevettem egy közeledő furgont a tengerparti úton. Hunyorítottam, és megkönnyebbülten vettem észre, hogy egy rendőrségi autó az. Úgy tűnik, a komp végül mégis ki tudott hajózni Uigból. Azért jöttek, hogy elvigyék a maradványokat.

– A Zoológia Tanszék dobozai tele vannak csontokkal, én pedig sokat turkáltam köztük, szóval biztos vagyok benne, hogy a gyerek legalább száz évvel ezelőtt halt meg – fejtettem ki Michaelnek, amikor újra a Tigh na Mara konyhájában ültünk.

– Ruth, már vége. Azt hiszem, nem kellene többet beszélnünk róla – válaszolta Michael pirítóssal teli szájjal.

– Nem értem, hogy mondhatsz ilyet! Nem izgat, hogy mi is történt itt?

Michael felállt, és elkezdett vizet engedni a mosogatótálba.

– A ház, ahol felnőttem, a középkorban egy kolostor volt. Egy régész barátunk egyszer azt mondta apának, hogy valószínűleg halott szerzetesek vannak eltemetve a kertünkben. De ha így is volt, sosem zargattak bennünket. Ruth, nincs értelme olyasmin rágódni, ami már véget ért.

Tovább üldögéltem az asztalnál, az ujjamat a tányéromon maradt mézbe mártogattam, amíg Michael el nem vette előlem a terítéket.

Felálltam törölgetni. A tányérokat az asztalosbakon tornyoztam fel, és a konyhaablakon át kibámultam az apró, fehér templomra. Dougal tiszteletes odakint parkolt.

A Tigh na Marát az egyházközségtől vásároltuk meg. Eredetileg ez az épület adott otthont a parókiának, de később a fűtése túl drága lett, ezért építettek egy durva, kavicsos vakolatú kis házikót a lelkésznek Tarbertben. Így bár a házat hivatalosan parókiának nevezték, de a gyéren lakott Scarista nevű faluban élő emberek mindig is a tenger házának, Tigh na Marának hívták a helyet. A többi háztól távolabb, a több kilométer hosszan hullámzó, kihalt, füves tengerpart szélén állt a környező hegyek félkörében. Olyan közel volt a tengerhez, hogy a szél egészen az előszobáig fújta a dűnék homokját.

A ház minden pontján hallani lehetett a hullámok lágy morajlását. A víz olyan türkizszínű, a homok pedig olyan fehér volt, hogy az ajtóból nyíló kilátás egy Bahamákat ábrázoló képeslapra kívánkozott, leszámítva azt, hogy a tengerparton a fürdőruhás emberek helyett gyapjas juhok kóboroltak.

Ideális hely volt egy panzió számára – egészen mostanáig.

– Azt hiszem, meglátogatom Dougalt, és felteszek neki néhány kérdést. Biztosan vannak adatok arról, hogy ki lakott itt korábban.

Michael felsóhajtott.

A kerítéssel körbevett temető mellett felsétáltam a templomig. A szebb sírkövek, amelyek ma már összevissza düledeztek, egy füves emelkedő tetején kapták meg az őket megillető helyet. A dombocska lábánál emelkedtek a szegényesebb sírok, amelyek alig voltak többek földből kiásott, felirat nélküli szikláknál. Ezenkívül láttam újabb, szépen vágott sírköveket, amelyek rendezetten sorakoztak valamivel lejjebb, az út mentén. A templomkertben is bőven akadt elég hely arra, hogy tisztességesen eltemessenek egy csecsemőt.

A templom üres és csendes volt. Michael szívesen járt a gael szertartásra, mert állítása szerint meditatívnak, sőt megnyugtatónak találta, de az én mellkasomra olyan erővel nehezedtek az idegen hangon énekelt zsoltárok, hogy tiltakozásul legszívesebben felpattantam volna. Most, hogy néhány hónapja már Harrisen éltünk, lassan kezdtem megérteni, hogy anya miért rejtőzhetett el Londonban a szigorú, vallásos közösség elől, amely vasárnaponként lelakatolta a gyerekek hintáit, és az egyedülálló édesanyákat csak bibliai kifejezésekkel tudta illetni. Emiatt mindig ingerült és harcias lettem, amikor találkoztam szegény Dougal tiszteletessel.

A sekrestyében találtam meg a lelkészt. Egy széken állt, és épp egy hatalmas faliszekrényt pakolt ki. Mint mindig, most is fekete öltönyt viselt, ősz haja és rózsaszín arca még világosabbnak tűnt a hófehér papi gallér felett. Idős bőre meglepően sima volt, mintha a szigeten hulló eső minden reggel újra tisztára és ártatlanra mosná.

– Á, Ruth, hát itt van! – mondta, miközben óvatosan lemászott a székről. – Miben segíthetek? Szerettem volna elmondani, hogy mennyire sajnálom a parókián történteket. Fogalmunk sem volt a dologról.

– Köszönöm, Dougal, de igazság szerint épp emiatt kerestem fel. Arra gondoltam, hogy talán van néhány régi feljegyzés a templomban, ami elárul valamit arról, hogy kik éltek a házunkban úgy száz évvel ezelőtt.

– MacAllister őrmester ugyanezt kérdezte tőlem, épp most próbálom előhalászni a régi iratokat. Ezt a szekrényt biztosan évek óta nem pakolták ki. Segíthetne kicsit.

A zömök emberke újra egyensúlyozni kezdett a rozoga széken, és sorra adogatta le a dolgokat. Elvettem egy halom rongyos, zöld énekeskönyvet, egy rakás szociális misszióval kapcsolatos szórólapot vastag, régies díszítéssel és egy nyaláb pergamenszínű iratot.

– Azt hiszem, ez lesz az – mondta, miközben még beljebb hajolt a szekrénybe. – Bár...

Hallottam, ahogy valami nehéz tárgy esik a fadeszkára. Előhúzott egy kis, rongyokba csomagolt batyut, és leporolta. A kezembe nyomta, és egészen hátranyúlt, a szekrény végébe.

Lelépett a székről, és egy apró fémoroszlánt helyezett az asztalra. Talán papírnehezék lehetett, a sárgaréz anyag már zöldes patinaruhát öltött. Ráfért volna némi fényezés.

A csomagot barna bársonyba tekerték. Az anyag tapintásra réginek tűnt, selymesnek, és füstös, penészes szagot árasztott, ahogy kihajtogattam. Találtam benne egy jegyzetfüzetet kékes-pirosas, márványhatású kötésben, és egy kocka alakú üvegcsét, amelyben kiszáradt tinta volt. Ezenkívül előkerült egy régi töltőtoll, nem több egy gyöngyházfényű, hegyes végű pálcánál, amelyen, miközben forgattam, halványan játszottak a fények.

– Egy lelkész jegyzetfüzete lehetett a prédikációkhoz – jegyezte meg Dougal, ahogy belelapozott a könyvecskébe. – De név nem szerepel benne sehol sem.

A kezembe nyomta a könyvet. Tanulmányozni kezdtem a borító belsejét.

– De itt egy dátum, nézze! – mondtam, miközben az egyik lap sarkára mutattam. – 1860.

Előhúzott egy jegyzéket az asztalon heverő halomból. A bejegyzések halványfekete tintája sárgásan ivódott a papírba. Egészen 1860-ig lapozott vissza.

– Itt is van: Alexander Ferguson tiszteletes, Scarista lelkésze 1860-ban.

– Vagyis ezek az ő személyes tárgyai.

A gyöngyházfényű toll széleit rovátkák díszítették. Egy férfihoz túl nőiesnek találtam.

Dougal tovább töprengett a főkönyv tanulmányozása közben.

– Ezek szerint huszonhat évesen már ő felelt az egész egyházközségért. Nem könnyű feladat egy fiatalember számára. És Ferguson nem volt nős, így a gyermek sem lehetett az övé.

– Nem zárhatjuk ki pusztán azért, mert nem volt házas – jegyeztem meg, de aztán láttam, hogy Dougal mennyire zavarba jött, ezért gyorsan hozzátettem: – Ki lakott még akkoriban a házban?

A lelkész rövid keresgélés után a főkönyvek között talált egy vékony füzetet a parókiához tartozó birtok könyveléséről. Kiterítette, hogy megnézhessük az alkalmazottak listáját és bérezését 1860 szeptemberében: Margaret Kintail, Moira Gillies, Effie MacAllister és néhány férfi alkalmazott.

– Lehet, hogy Ferguson nem is tudott arról, mi van eltemetve a ház alatt – gondolkodtam hangosan. – Talán az egyik férfi alkalmazott és valamelyik szobalány gyermeke volt. De vajon miért temették a parókia dolgozószobájának padlója alá?

Készítettem néhány jegyzetet a főkönyvről egy régi plébániai hírlevél hátoldalára.

– Dougal, nem bánná, ha kölcsönkérném Alexander jegyzetfüzetét, hogy elolvashassam? Később visszahozom.

– Biztosra veszem, hogy MacAllister őrmestert nem érdekli majd egy prédikációgyűjtemény, én pedig máskor is tanulmányozhatom. Akár az írószerszámokat is visszavihetné a házba. Hiszen egyszer oda tartoztak, maguk, fiatalok pedig szeretik az ilyen régiségeket.

Egy részem elbizonytalanodott, mert félt attól, hogy túl eleven kapcsolatom lesz a múlttal. Aztán rájöttem, hogy ez butaság.

– Nagyon kedves – válaszoltam. – Majdnem rendbe hoztuk már a kandallót a tengerre néző szobában, ezek jól mutatnának a párkányán.

Dougal kikísért, a heves szélben a temetőt néztük. Gondterheltnek tűnt. Mintha lett volna még mondandója.

– Sajnálattal hallottam az édesanyjáról, Ruth – szánta rá magát. – Nagyon fiatalon és nagyon szomorú körülmények között veszítette el.

Megrökönyödtem, hogy ilyen váratlanul szóba hozza az esetet, aztán rájöttem, hogy bizonyára beszélgettek Michaellel.

– Hát – tétováztam –, köszönöm.

– És nagyon nehéz lehetett, hogy az apja is magára hagyta.

Vállat vontam.

– Igazság szerint nem szeretek beszélni erről az egészről, Dougal.

– Szerettem volna, ha tudja, Ruth, hogy miután a maradványok visszakerülnek a szigetre, egyházi temetést tartunk a kisbabának.

Bólintottam, majd egy darabig csöndben álltunk egymás mellett, és a part fölé tornyosuló, tengerkék hullámok dühös kergetőzését bámultuk. A vízpermet finom, őszes hajként szállt a szélben.

– Az is eszembe jutott – folytatta –, hogy tarthatnék egy házszentelést maguknál, ha szeretnék. Talán segítene, hogy a történtek után megbarátkozzanak a hellyel.

– Mi az a házszentelés?

– Amikor valaki beköltözik egy házba, gyakran meglátogatom őket, és elmondok egy imát minden szobában, hogy megáldjam az otthont. Egy új kezdet.

– Nem szeretnék udvariatlan lenni, Dougal, de ez nem az én világom. Azért köszönöm.

Elmosolyodott, biccentett, és kezet ráztunk.

Elindultam, és majdnem visszafordultam, hogy azt mondjam: „Igen, jöjjön át most azonnal, és csinálja végig ezt a házszentelést!”, de egyszerűen túl sok babonát, mágiát és szentelt vizet árasztott magából az ötlet, én pedig még mindig dühös voltam magamra, amiért hagytam, hogy ostoba idegességem a Tigh na Marával kapcsolatos érzéseim közé furakodjon. Ha valóban él egy nyughatatlan szellem a házunkban, akkor csak úgy szabadulhatok meg tőle, ha kiderítem, mi történt a gyermekkel.

Néhány nappal később hallottam, ahogy valami leesik a padlóra az előszobában, és leszaladtam a levelekért. Carter professzor küldött egy köteg fénymásolt képet és cikket. Visszabújtam az ágyba, és egyenként adogattam a papírokat Michaelnek, miután átolvastam őket.

– Ezek szerint létezik egy sellőszindróma nevű betegség?

Bólintottam.

– A hivatalos neve sirenomelia – adtam át neki egy tárolóüvegről készült szemcsés képet, amelyen egy kerek, békés arcú csecsemő lebegett a tartósítófolyadékban lehunyt szemekkel, mintha csak aludna. A törzse elvékonyodó húsnyúlványként folytatódott, amely finoman oldalra tekeredett, és két torz, uszonyos lábacskában végződött. Nem volt szép látvány. Michael elfintorodott.

– Tehát így nézhetett ki a sellőcsecsemő?

Biccentettem.

– Szomorú. Szegény!

A cikk kifejtette, hogy a megszületett gyermek testének alsó részéből hiányzott az egyik fő ér. Az anya vérellátása a lábak számára valószínűleg annyira elégtelen volt a méhben, hogy az említett végtagok nem fejlődtek ki. A gyermeknek nem voltak veséi, és több más szerv is fejletlen maradt. Csak néhány óráig élhetett, mielőtt belehalt volna a halálos mutációba.

Tovább olvastam, és kiderült, hogy a betegség gyakran az anya gyenge egészségi állapotához köthető: valamilyen betegség, mérgező vegyülettel való tartós érintkezés vagy esetleg szegényes táplálkozás lehet az oka. Nem találkoztak olyan esettel – és itt előrébb dőltem, a szívem pedig hevesebben kezdett verni –, amikor a betegség örökletes lett volna. Egyik gyermek sem maradt életben, hogy továbbadhassa a gént. Ez a különösen ritka elváltozás minden esetben egy új mutációt eredményezett, a csecsemők pedig szinte rögtön, a születésüket követően életüket vesztették.

A fenti szakasz elolvasása után lassan megkönnyebbültem, és hirtelen azon kaptam magam, hogy egy pillanatra komolyan eljátszottam a gondolattal, hogy anyám hihetetlen, fókaemberekről szóló meséi és a házunk alatt talált gyermek között valamilyen kapcsolat lehet. Kézbe vettem az üvegben lebegő csecsemő képét, és megremegtem.

Végül a rendőrség értesített minket a boncolás eredményéről. A jelentés szerint a csecsemő természetes okok miatt vesztette életét, ahogy arra Carter professzor is számított, és mivel egy nagyon régi esetről volt szó, a halottkém az ügy lezárását javasolta.

Ám én minden korábbinál elszántabb voltam, hogy kiderítsem, kik voltak érintettek a tragédiában. Ki szánta rá magát, hogy felszedi a parkettát, és gödröt ás a kemény földbe?

Ez komoly erőfeszítésbe kerülhetett. És vajon miért hagyták a házunk alatt a testet, amikor odakint ott volt egy egész sziget, ahol elrejthették volna a csecsemőt egy jeltelen sírban?

A régimódi, dőlt betűs kézírás és a bonyolult teológiai okfejtések nehéz olvasmánnyá tették Alexander Ferguson prédikációgyűjteményét. A szentbeszédeket számomra érthetetlen gael nyelven jegyezték le. Szomorúan döbbentem rá, hogy anya az egészet el tudta volna olvasni. Én már csak apró részletekre emlékeztem a nyelvből, amelyet ő még tökéletesen beszélt. Tudtam, hogy a mo ghaol jelentése kedvesem, és még néhány szó felderengett, amelyeket akkor használt, ha dühös volt – szavak, amelyeket nem volt szabad megismételnem –, de semmi több.

Örömmel fedeztem fel a néhány angolul írt naplóbejegyzést: természeti megfigyeléseket és az Alexander hétköznapjairól szóló sorokat. Ilyenkor az írás szabadosabb volt, megjegyzések és gondolatok töredékeiből állt, amelyeken át szinte hallani lehetett a lelkész hangját. Végigpörgettem a füzetet, hátha több is kiderül, a sustorgó lapok keltette finom szellőt a csuklómon éreztem. Felfedeztem, hogy két lapot később illesztettek a könyvbe, ezeket óvatosan kiszedtem.

A vastagabbik egy levélnek tűnt, amelyet a The Times című újságból másoltak ki. A cikk már Ferguson korában is legalább ötvenéves lehetett. Átfutottam, pislogtam, majd még egyszer elolvastam. Egy iskolai tanító Reay-ből arról írt, hogy látott egy sellőt. Kuncogtam, majd megfordítottam a lapot. A másik oldalán további három hasonló eset szerepelt nevekkel és dátumokkal.

A második lap olyan vékony volt, hogy pauszpapírnak is beillett volna. Kihajtogattam, és aprólékos anatómiai vázlatokat találtam rajta. Körbeforgattam, és közelebbről is szemügyre vettem. A rajzokon ábrázolt felsőtestek emberinek tűntek, ám lejjebb különféle tengeri emlősök csontozatában végződtek. Mintha valaki keresztezni akarta volna a két anatómiai felépítést, hogy megalkossa a sellők mitikus alakját. Látszott, hogy a rajzoló az ízületeket nem tudta kidolgozni. Megráztam a fejem. Mi az ördög késztethette Fergusont arra, hogy sellőcsontvázakat rajzolgasson?

Amikor megmutattam a levelet Michaelnek, füttyentett egyet. Felhívtam Dougalt.

– Ó, igen – jegyezte meg nyugodtan. – Régebben sokszor láttak sellőket a helyiek. Természetesen manapság már ritkábban fordul elő ilyesmi, hiszen tájékozottabbak vagyunk. Azt gondolom, tudta, hogy az egyik sellő sírját megtalálja Benbecula szigetén, Mac atya plébániáján.

– Igazán?

– Hogyne.

– De nem lehetett igazi sellő. Mi a csudát láthattak, amiből erre következtettek? Dougal, maga szerint valójában mivel találkozott a reay-i tanító?

– Azt talán sosem tudjuk meg. De úgy tűnik, Ferguson tiszteletes ugyanezt a kérdést tette fel magának.

A telefonbeszélgetés felkavart. Mindig is úgy gondoltam, hogy anya fókaemberekről szóló visszaemlékezései csupán régi tündérmesék – kedves, de jelentéktelen történetek. Most azonban gondolkodóba estem. Hirtelen közel sem voltam olyan biztos abban, hogy meg tudom magyarázni a csecsemőcsontváz eredetét. Eltöprengtem, újra Alexander jegyzetfüzetére pillantottam, és figyelmesen olvasni kezdtem a naplóbejegyzéseket.