DOROTHY KOOMSON

Az utolsó csepp

A mű eredeti címe:

The Ice Cream Girls

Copyright @ 2010 by Dorothy Koomson

Fordította: Komáromy Rudolf

Magyar kiadás @ 2015 Kulinária Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva.

A könyv vagy annak részlete semmilyen formában – sem elektronikus, sem mechanikus úton vagy fénymásolatban – nem közölhető a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Szerkesztő: Palkó Katalin

Korrektor: Lovass Gyöngyvér

Borítófotó: Colin Thomas Design: LBBG - Jennifer Richards

Borítókoncepció: Keith for Sam

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-9905-61-0 (epub)

ISBN 978-963-9905-62-7 (mobi)

Köszönöm…

Szeretnék köszönetet mondani mindazoknak, akik részesei ennek a regénynek.

Egyre népesebb és egyre csodálatosabb családom tagjainak. Köszönöm mindnyájatoknak a lankadatlan szeretetet és támogatást!

Az ügynökeimnek, Antnek és Jamesnek. Ez a két fazon kincset ér. Ant, neked még az újságcikket is megbocsátom.

A kiadóimnak, Jónak, Jennynek, Caroline-nak, Emmának, Nikolának, Kirsteennek és mindenki másnak, akinek benne van a keze abban, hogy Az utolsó csepp a könyvesboltokba került. Köszönöm, köszönöm, köszönöm!

A barátaimnak. Tudják, hogy ők azok, és tudják, mennyire szeretem őket.

MK2, segítettél lehetővé tenni könyvem megírását.

Köszönöm az olvasóknak, hogy időt szánnak a könyvemre, és remélem, örömük telik benne.

Végül, G: köszönöm, hogy önmagad vagy.

Az én angyalkámnak.
Te adsz értelmet mindennek.

ELSŐ RÉSZ

HIDEG, MINT A JÉGKRÉM?

A közkedvelt tanár, Marcus Halnsley meggyilkolásával vádolt, fagyis lányoknak nevezett páros egyik tagja, Serena Gorringe várhatóan ma tesz vallomást emberölési perében. A tizenkilenc éves Gorringe a két lány közül az idősebb, és sokak szerint ő volt az értelmi szerzője történelemtanára hidegvérű elcsábításának, megkínzásának és meggyilkolásának.

Bár Gorringe és tettestársa, Poppy Carlisle a gyilkosság után azzal az állítással jelentkezett a rendőrségen, hogy baleset történt, véletlenül szúrták le Halnsley-t, a tetthelyen talált nyomok arra utalnak, hogy a férfit megkínozták, majd a szívét ért késszúrás végzett vele.

A képünkön tangás bikiniben fagylaltozó Gorringe (jobbra) és Carlisle egyaránt tagadja a kínzást és a gyilkosságot. Mindkét lány tagadja, hogy ő mérte a végzetes döfést Halnsley-re.

Daily News Chronicle, 1989. október

Serena

– Serena Gorringe, szeretlek!

Úristen!

Miután majdnem tizenöt éve erre áhítozom, ebben reménykedem, ezért imádkozom, most bekövetkezik. Evan megkéri a kezemet.

Körülpillantok, bizonyítékot keresek a környezetemben, hogy nem csupán kitalálom az egészet. Kedvenc brightoni éttermünk teraszán, egy kétszemélyes asztalnál ülök – családias, mexikói kisvendéglő a parti föveny szélén. Langymeleg az este, a felhőtlen égen csillagok milliói hunyorognak. A sötétlő tenger ütemes morajlása szelíden vegyül bele az étteremből kiáradó harsány zenébe, a fűszeres étel illata ínycsiklandón elegyedik a sós levegővel. Tökéletes díszlet a lánykéréshez – már-már nem is lehet igaz.

Nyilvánvalóan álmodom.

Ismét Evanre összpontosítok. Fél térdre ereszkedett előttem, komoly arccal bámul fel rám. Nem képzelődöm.

Ez tehát a valóság, mivel a saját szememmel látom.

– Veled szeretném leélni az életemet. – Két tenyere közé fogja a bal kezemet, gyengéden, mégis biztosan tartja. – Általában nem szoktam ilyeneket mondani, szóval ha azt mondom neked, hogy sokkal gazdagabbá tetted az életemet, és többé el sem akarok szakadni tőled, tudhatod, hogy úgy is gondolom. Hozzám jössz feleségül?

– De hát már összeházasodtunk – felelem.

Férjem komoly arcát fülig érő, nyájas mosoly lágyítja el.

– Úgy értem, újra – mondja. – Újra hozzám jössz feleségül?

Lassan elmosolyodom, és némán ízlelgetem a dolgot. Ez valódi ajánlat. Bizonyítja, hogy Evan örökre mellettem akar maradni. Persze amikor feleségül vett, már elkötelezte magát, de most valóban így is akarja. Legutóbb nem látszott valami egyértelműnek, hisz a szükség vitt rá bennünket a döntésre.

1996. május

Ruhástul feküdtünk egymás mellett az ágyon Evan londoni garzonlakásában, és a mennyezetet bámultuk. Egy perce szóltam neki, hogy nem hatott az esemény utáni tabletta, amit a kiszakadt gumi miatt vettem be, vagyis teherbe estem. Egy kimaradt vérzés és három teszt is ezt igazolta.

– Hát jó – mondta, majd kissé gyászosan, beletörődőn felsóhajtott.

Nem rossz hírt közöltem vele, csak épp váratlan volt, és az egész életünkre kihatott. De a baba már úton volt.

– Gondolom, össze kellene házasodnunk – jegyeztem meg.

– Nehogy a szüleink kiboruljanak – mondta.

– Ja.

Ha csak rólam van szó, nem bántam volna, ha nem házasodunk össze. De azután, ami néhány esztendeje a családunkkal történt, mindazok után, amin a szüleim keresztülmentek miattam, nem tehettem velük még ezt is. Nem gyarapíthattam a bűnlajstromomat még a „leányanya” státussal is…

Muszáj volt férjhez mennem.

– Nem mintha előbb-utóbb nem házasodtunk volna össze egyébként is – mondta Evan. Igyekezett bizakodón beszélni, hogy mentse a helyzetet. – Ezzel az erővel most is megtehetjük.

– Ja, szerintem is – bólogattam.

Aztán hat hét múlva összeházasodtunk, és kész.

Semmi románc, semmi újra meg újra elmesélhető anekdota, még eljegyzési gyűrűvel sem villoghattam. Azóta sem hagy nyugodni a gondolat, hogy hol tartanánk most, ha nem kényszerből házasodtunk volna össze.

Nem vitás, ha Evan ismerte volna azt a Serena Gorringe-ot, akivel tele voltak az újságok, akit valami szörnyűséggel vádoltak, akkor nem vett volna feleségül. De nem ismerte. Az igazi énemmel találkozott, velem ismerkedett meg. És mindmáig azon tűnődöm, vajon az igazi énem elég jó-e neki. Vajon az igazi énem az a személy, akit feleségül akart venni, nem pedig feleségül kényszerült venni, hogy rettenetesen konzervatív szüleim kedvében járjon.

– Az első alkalommal nem volt rá módunk, hogy úgy csináljuk, ahogy kell – mondja most Evan. – Aznap megfogadtam, hogy majd annak rendje-módja szerint fogjuk megismételni. Az első esküvőnk óta spórolok rá. Most mindent megkaphatunk, amire akkor nem futotta a pénzünkből vagy nem jutott rá időnk. Ez erre is vonatkozik…

Kedvenc zakója belső zsebébe nyúl, és előhúz egy kék bársonydobozkát. Kinyitja, hogy megnézhessem az ezüstszínű karikán a hatalmas csiszolt gyémántot.

Elakad a lélegzetem.

Ezúttal nemcsak rendesen megkéri a kezemet, de még eljegyzési gyűrűt is ad.

– Ez igazi gyémánt?

Még a szavakat is alig bírom kinyögni a drágakő jelenlétében, nemhogy hozzá mernék nyúlni.

– Természetesen. Most már megengedhetjük magunknak. És a karika platina, ugyanonnan való, ahol a jegygyűrűnket vettük.

Az arcomhoz kapok, könny szökik a szemembe, elszorul a torkom.

Még soha senkivel nem akartam annyira együtt lenni, mint Evannel.

Na és a nagy ő?, duruzsolja a lelkiismeretem.

Persze nincs igaza. Evan a nagy ő.

Ez biztos?, firtatja a lelkiismeretem.

Biztos hát, százszázalékosan biztos. Az a másik nem szerelem volt, nem olyan, mint Evannel.

– Picim? – szólongat Evan olyasformán, ami azt sejteti, hogy már többedszerre próbálkozik.

– Bocs – mondom –, elkalandoztam.

Egy másik életbe.

– Tulajdonképpen még nem mondtál igent.

– Jaj.

Vigyorog. Ahogy csak ő tud.

– Újra feltegyem a kérdést?

Lelkesen bólogatok.

– Na jó – csóválja a fejét tettetett bosszankodással. – Serena Gorringe… – elhallgat egy pillanatra, és félig felcsúsztatja a gyűrűt az ujjamra. – Akarsz-e a világ legboldogabb emberévé tenni azzal, hogy újra feleségül jössz hozzám, és Mrs. Gillmare leszel? – tolja az ékszert a helyére, a jegygyűrűm mellé.

– Persze hogy újra hozzád megyek.

Ebbe a pillanatba fogok kapaszkodni. Tudom, milyen könnyen elvehetnek az embertől mindent.

Nagyon kevés dolog maradandó. Szakadék szélén élek, egyetlen lépésre attól, hogy visszazuhanjak a múltamba, mindenki megtudja, mivel vádoltak, hogyan bélyegeztek meg a nyilvánosság előtt, és újra pálcát törjenek fölöttem. Egyelőre azonban az a nő vagyok, akivel dr. Evan Gillmare szeretné leélni az életét.

Serena

Járkálok a konyhánkban, szekrényeket, sütőajtót nyitogatok, a késeket keresem.

Az étkészlethez tartozók veszélytelenek, de az élesek, amikkel súlyos kárt lehet okozni, azok mintha köddé váltak volna. Mi tagadás, ez az én hibám: én dugtam el őket tegnap este, és nem emlékszem, hová. Nem is lenne semmi baj, ha Evan nem ígértette volna meg velem, hogy ez többé nem fog előfordulni.

Már harmadszor nyúlok a sütő ajtajához, és villámgyorsan kinyitom, reménykedem, hogy a kések ott lapulnak, az eredeti rejtekhelyen.

Eleinte esténként, lefekvés előtt szedtem össze minden éles kést, és tettem egy tepsiben a sütőbe – hátha valaki betör hozzánk, amíg alszunk, és úgy dönt, hogy a saját vágóeszközeinket fordítja ellenünk. Azután rászoktam, hogy már az esti tévézés előtt elpakoltam mindet, mert hátha valaki betör a hátsó ajtón, amíg mi a nappaliban, a tévé előtt ejtőzünk. Egy idő múltán rájöttem, hogy talán nem jó ötlet mindig ugyanoda rejteni a késeket, úgyhogy elkezdtem mindenféle leleményes helyre dugdosni őket, ahová gonosz szándékú betörőnek eszébe sem jutna benézni. Kiderült, hogy nekem sem jut eszembe, mivel folyton ezt csinálom: a késeket keresgélem.

Evan, Verity és Conrad nagyon türelmesen viszonyult a dologhoz, tudomásul vették, mint apró hóbortjaim egyikét, noha néhanapján kénytelenek voltak összevissza csapkodni a sajtot és törni a kenyeret, mivel anyu nem találta a konyhakéseket. Evan aztán a sportszatyrában fedezte fel őket – az edzőteremben –, és a megértése egyből lenullázódott. Amikor hazaért, beviharzott a konyhába, és a gyerekek előtt ordítozott velem.

– Le is tartóztathattak volna, amiért emberi élet kioltására alkalmas fegyverrel mászkáltam, méghozzá egy egész rakással! – üvöltötte. – Mégis mit mondhattam volna nekik, Sez? Hogy a hülye feleségem eldugdossa a késeket, később meg elfelejti, hová tette őket?

Magára kellett hagynom, amíg el nem párolgott a mérge, azután bocsánatot kértem tőle. Akkor ígértette meg velem, hogy ha mindenáron dugdosni akarom a késeket, legalább írjam fel, hová tettem őket, hogy többé ne forduljon elő ilyesmi. Persze fogcsikorgatva egyeztem bele, mert ugyan már, ez értelmetlenné tenné az egészet, nem? Azóta elég jól sikerül észben tartanom a dolgokat, de a tegnap esti program meg az itthoni pezsgős ünneplés miatt zsibong a fejem, és nem emlékszem, hová tettem a cuccot. Az a gyanúm, hogy Evan vissza fogja szívni az eljegyzést, meggondolja magát, nem akar újból feleségül venni, ha rájön, hogy már megint nem találom a késeket.

Az agyára megy a sok kis heppem, például ez.

1990. november

November 7-én, délelőtt tizenegy után öt perccel egy oldalt-hátul felnyírt afrofrizurás, magas, izmos férfi fél liter narancslét loccsantott a képembe.

Összekucorodva olvastam az öblös, süppedős fotelban a kollégiumi klubhelyiség végében, ahogy azokon a napokon szoktam, amikor nincs előadás. Addig a pillanatig azt hittem, senki sem tudja, hol vagyok, ki vagyok. Háromszáz kilométer választott el állítólagos bűncselekményem színhelyétől. Az arcomba loccsanó folyadék azonban arra ösztökélt, hogy elszaladjak, mielőtt rosszabbra fordul a helyzet. Felugrottam a fotelból, összekapkodtam a holmimat… és rohantam.

– Várj! – kiáltott utánam a srác, ahogy átléptem a küszöböt.

De nem óhajtottam megkönnyíteni neki, hogy befejezze, amit elkezdett.

Hallottam a lábdobogását, egyre közeledett, ezért jobban rákapcsoltam, kétségbeesetten igyekeztem a szobámba menekülni. A kollégiumi épületemhez érve olyan gyorsan ütöttem be az ötjegyű kódot, ahogy csak bírtam, de amikor megnyomtam az utolsó számot, a srác keze lecsapott az alkaromra, nem hagyta, hogy megfogjam a kilincset.

– Atyám, te aztán tudsz futni – zihálta. – Bocsáss meg az előbbiért! – Elhallgatott, hogy kicsit kifújja magát. – Én csak… Ne haragudj! Ahányszor látlak, mindig olvasol, akárcsak én, olyan, mintha az ismeretlen párom lennél. Úgy gondoltam, ideje megismerkednem veled, de a jelek szerint túl folyékonyra sikerült a bemutatkozásom.

– Hát nem szándékosan csináltad? – kérdeztem.

– Miért csináltam volna szándékosan? Ki olyan beteg, hogy direkt effélét művel?

– Nem tudod, ki vagyok?

– Tudnom kellene? – vonta fel a szemöldökét.

– Nem tudod, ki vagyok – ismételtem.

– Na, akkor áruld el, ha tudnom kell.

– Én a… én…

– Nem tudod a saját nevedet?

– Csak azon morfondíroztam, hogy szabad-e elárulnom neked, hogy hívnak igazából.

– Jogos.

– Serenának.

– Rendben, Serena, akkor még találkozunk.

– Persze, még találkozunk.

Néhány lépésnyire távolodott, majd hátraszólt a válla fölött:

– Ja, egyébként Evan vagyok.

– Szia, Evan! – búcsúztam el tőle. – És köszi! – tettem hozzá dünnyögve.

Kirángatom az újságot az ajtóból, tudom, hálás lehetnék az újságkihordó fiúnak, hogy ezúttal sikerült bedugnia az ajtóba, legtöbbször ugyanis csak nagyjából az ajtó felé hajítja.

Visszamegyek a konyhába, átlapozom, pedig Evan utálja ezt. Bizonyos mértékig alighanem ezért csinálom: megkér, hogy ne csináljak valamit, erre az agyam csak azért is pont azt akarja csinálni. Ugyanezért nem megy nekem semmilyen fogyókúra – ha azt mondják, nem ehetek valamit, naná, hogy nekem pont arra fáj a fogam. Az újság közepén tartok a lapozgatással, amikor az ötödik oldal alján megragadja a szememet egy kép nélküli kis négyszög főcímsora:

ÉDES A SZABADSÁG A FAGYIS LÁNYNAK.

Újra elolvasom ezeket a szavakat, azután újra és újra. Az élet csupa mérce, fék és ellensúly. Néha úgy érzem, valahányszor valami jó történik, valami szörnyűség fogja követni, hogy kiegyenlítse, nehogy maradéktalanul és önfeledten boldog lehessek.

Reccs! – veri fel a ház csöndjét a legfelső lépcsőfok, jelzi, hogy hamarosan megérkezik szeretteim valamelyike, aki nem tud erről. Nem szabad rajtakapnia, hogy a cikket olvasom. Hiába nincs kép, van két szó, ami kapcsolatba hozhat vele, s az rögtön leleplezne.

Összegyűröm a lapot, a szemeteshez rohanok, beledobom, majd azt mondom Evannek, hogy ma nem jött az újságkihordó, vagy ilyesmi. Meg kell szegnem a fogadalmamat, hogy sohasem hazudok – se másoknak, se magamnak. Mert ha egy kegyes kis hazugság meg a világvége között választhatok csak, akkor muszáj hazudnom.

A súlyos léptek elárulják, hogy Evan az. Felkapom a vízforraló kannát, a mosogatóhoz ugrom, és sikerül elfordítanom a csapot, mielőtt Evan betámolyog a konyhába.

– Jó reggelt, újraválasztottam! – köszön.

Biztosan mosolyog, de nem bírok szembenézni vele, amíg össze nem szedem magam.

– Neked is – felelem vidáman, fesztelenül. – Készen állsz egy újabb napra a bányában?

– Na, nem egészen. Kávé, pirítós, gyümiturmix. Azután esetleg megfontolom. – Hallom, hogy megsimogatja a pocakocskáját, ami kidudorodik, ha leül vagy nem húzza ki magát. – Ami azt illeti, ölni tudnék egy sajtos pirítósért.

Ölni. A szó ott visszhangzik és lüktet az agyamban.

– Hajszálvékonyra szeletelt sajttal. Egy pötty Worcestershire-szósszal.

– Tudod, hol a pirító – mondom, hogy időt nyerjek.

De hol lehetnek a kések?

– Sez?

– Tessék?

– Légy szíves, nézz rám!

Mély lélegzetet veszek, és szembefordulok a férjemmel. Egy évvel idősebb nálam, negyven felé ballag, de alig néhány ránc mutatja ezt. Gyakran hajtogatom neki, milyen könnyű az élete. A szemét hosszú fekete pilla árnyékolja, a szája meg szinte mindig mosolyra kész. A bőre bársonyos sötétbarna, frizurát pedig még nálam is többet kipróbált, végül úgy döntött, kopaszra borotválja a fejét.

– Parancsolj!

– Hol vannak a kések?

– Hogyhogy?

– Sajtos pirítóst szeretnék csinálni. Hol vannak a kések?

– Hát ott a…

Elhallgatok, abban a reményben, hogy az Úr ideküldi egy angyalát, aki a számba adja a megfelelő szavakat.

– Szóval nem tudod? – fürkészi az arcomat.

Sóhajtok.

– Ott vannak a…

Reccs! – szakít félbe a legfelső lépcsőfok.

– Nahát, ezek a gyerekek? – örvendezem.

– Lám, lám, mire jó egy lépcső – sandít rám a szemöldökét felvonva Evan.

Con ballag be a konyhába, a szemét dörzsölgeti. Nyolcéves kisfiam rendszerint olyan, mint egy zsák bolha, nem győzöm csitítgatni. Most látva azonban könnyen arra a téves következtetésre juthat az ember, hogy ez a gyerek nagyobbrészt alvással vagy tévé előtti tunyulással tölti az idejét.

– Verity felébresztett! – panaszkodik, és a hasamnak támasztja a fejét. – Énekel. Folyton énekel, anyu. Szólj rá!

– Majd igyekszem, édesem.

Végigsimítom kopaszra nyírt feje puha sörtéit. Jó megölelnem, a segítségével a jelenhez horgonyzom magamat.

– Anyád épp azt akarta közölni velem, hol találom a késeket – tájékoztatja a fiunkat Evan.

Con felemeli a fejét, hogy rám nézzen. Majdnem pontosan olyan a szeme, mint Evannek.

– Már megint elvesztetted őket, anyu? Apu mindjárt kiabálni fog veled?

– Dehogy, apu nem fog kiabálni, mert nem vesztettem el őket.

Dacos tekintetet vetek a férjemre.

– Akkor hol vannak? – firtatja Evan.

– Hát a…

Újabb reccsenés hallatszik a legfelső lépcsőfok felől, ezúttal szökdécselő hang követi, tehát Verity fog csatlakozni hozzánk. Szokatlanul cserfes mostanában. Gyanítom, hogy fiú van a dologban, és ennek egyáltalán nem örülök. Nyugtalanít. Csak a megfelelő alkalomra várok, hogy felvessem neki a témát, mert kicsi még a fiúzáshoz. Hármasban figyeljük, ahogy nyúlánk, karcsú alakja belibben a konyhába. A haját három buborékos copfba fogta, rózsaszín fürdőköntösét megkötötte a derekán, a lábán semmi sincs.

– Most mi van? – torpan meg a küszöbön. – Mit csináltam már megint? – méltatlankodik.

– Semmit, aranyom – feleli Evan. – Csak azon ámuldoztunk, hogy az érkezésed kapcsán anyád mégsem világosít fel bennünket, hová tette a késeket.

– Úristen! – sikolt fel váratlanul Verity. – Ez meg mi? – Még próbálunk magunkhoz térni az első visítástól, amikor folytatja: – Az ujjadon, anyu! Mi ez?

– Ja, az eljegyzési gyűrűm. Tetszik? – nyújtom előre a kezemet, hogy közelebbről szemügyre vehesse. – Apád tegnap este megkért, hogy újra menjek hozzá feleségül, és igent mondtam.

– Úgy gondoltam, tehetnénk június 25-re – mondja Evan.

– Persze, hogy csak egy évfordulót kelljen megjegyezned? Ügyes próbálkozás – fanyalgok. – De akkor is két ajándékot várok, te sóher alak.

– Na, várjunk, komolyan össze fogtok házasodni? Esküvői szertartással meg minden? – kérdezi Verity.

– Természetesen – válaszoljuk kórusban Evannel.

– Óriási banzáj lesz – folytatja Evan. – Menyasszonyi ruha, koszorúslányok egyforma szerelésben, luxuslimók… amit akarsz.

– Miért nem bírtok úgy viselkedni, mint más normális szülők? – Verity égnek emeli a szemét. – Ez nem szokás.

– Más szülők egyértelműen nem olyan szerelmesek egymásba, mint mi – magyarázom abban a reményben, hogy ennyiben hagyja, és nem csap át a tinédzserundokság sötét oldalára.

– Jól leégettek a többiek előtt – morogja. – Miért nem bírunk egyetlenegyszer normális család lenni?

Érzem, hogy Evanben is felmegy a pumpa.

– Akkor most itt fejezzük be Verity Gillmare „Duzzogó tini” című produkcióját – intem le a lányomat. – Visszatérünk a kedves, jól nevelt Verityhez, aki máris szépen bocsánatot kér mindazért, amit az imént mondott – mosolygok rá.

Verity lesüti a szemét, meztelen lábát nézi, és mocorgatja a lábujjait, mert a konyhában egyre fülledtebbé és feszültebbé válik a légkör.

– Bocsánat – mormolja.

– Jó kislány – dicsérem meg. – Na, üljünk asztalhoz! Megreggelizünk, aztán ki-ki mehet, amerre lát.

– A kések? – emlékeztet Evan.

– A nappali újságtartójában – vágom rá gondolkodás nélkül.

Természetesen kezdettől fogva ez okozta a problémát: sokat gondolkoztam. Evan ajka és szemöldöke szinte észrevétlenül megrándul. Az jár a fejében, hogy mi történt volna, ha Con megtalálja a késeket, játszik velük, megvágja magát.

– Mielőtt egy szót szólnál, az újságtartó a vendégszoba beépített szekrényének felső polcán van.

– Hát persze – csóválja a fejét csüggedten. – Hol másutt is lehetne? Hozom a késeket, rendben?

– Na, gyerekek, mit kértek reggelire? – kérdezem. – Ma valószínűleg apu visz el benneteket suliba munkába menet. – Én nem léphetek ki a házból, hogy a szokásos ügyeimet intézzem, mert félek, hogy valaki meglát, és visszaemlékezik. – És ma vehettek magatoknak ebédet, de semmi édesség, nyalánkság!

– Szombat van, anyu – figyelmeztet Conrad.

Szombat? Ez újdonság.

– Tényleg – hökkenek meg.

– Nem tudtad? – kérdezi Verity, és a hangja, a viselkedése már nem mogorva, inkább hitetlenkedő, aggódó.

– Dehogynem tudtam, csak ellenőrizni akartalak. Na gyere, szívem – ölelgetem meg egy picit Cont –, ülj asztalhoz, amíg elkészítem a reggelit. Apu rendel szombat délelőtt.

Visszafordulok a mosogatóhoz, és próbálok lehiggadni. A tegnap esti nehéz menet után teljesen normális, hogy elfelejtettem, milyen nap van ma. Ez a… ez a kis emlékezetkiesés semmit sem jelent. Mindannyian lépten-nyomon elfelejtünk dolgokat. Mindannyian.

GYILKOS MOSOLY?

Poppy Carlisle, a mostanában fagyis lányokként elhíresült tinédzserek egyike értesüléseink szerint ma fog vallomást tenni emberölési perében. A tizennyolc éves Carlisle – aki az ügy másik vádlottjával, Serena Gorringe-dzsal azután kapta becenevét, hogy fotójuk, amelyen lenge öltözékben, mosolyogva fagylaltoznak, napvilágot látott – tagadja, hogy megölte volt szeretőjét, Marcus Halnsley tanárt. Mindkét lány azt állítja, baleset történt, Halnsley dulakodás közben véletlenül kapta a végzetes sebet. A rendőrségi vizsgálat azonban bizonyítékot talált, hogy Halnsley-t a felsőtestén több vágás érte, lehetséges, hogy kínzás következtében, és halálát végül a szívére irányzott döfés okozta.

Bár Carlisle ujjlenyomatait azonosították a késen, tagadja a gyilkosságot, és a tanúk padján előreláthatóan azt fogja vallani, hogy Gorringe visszatért Halnsley házába, és meggyilkolta a tanárt, hogy gyanúba keverje őt.

Daily News Chronicle, 1989. október

Poppy

Nagyon sokáig azt hittem, az égbolt egyetlen mozaikkocka, mivel a legtöbb zárkából csak annyit láttam belőle.

Most más az ég. Ma már tudom, hogy az égbolt végtelen és hatalmas, bele is tudnék fulladni. Korábban elfelejtettem, milyen gyönyörű kék.

Első lépéseimet teszem Brighton külvárosában, a portslade-i állomás előtt, és csodálkozom, milyen zsúfolt a világ. Mások persze észre sem vesznek ilyesmit, nekik ez mind normális.

– Idegennek fogja találni a külvilágot – figyelmeztetett a pártfogó felügyelőm, egy meglepően barátságos, jóindulatú, ötven körüli férfi.

Tulajdonképpen azt akarta értésemre adni: mindenki csodálkozik, hogy kiengednek.

Nem vallottam be a bűnömet, mivel nem követtem el, és nem szándékoztam tovább könyörögni, hogy higgyenek nekem. Úgy eresztettek ki, ahogy voltam: felkészületlenül és mit sem sejtve.

– Tessék, a névjegyem, bármikor felhívhat, ha segítséget igényel a munkahelykeresésben, vagy ajánlólevélre van szüksége. Bármikor.

Biztosra vettem, hogy hisz az ártatlanságomban, de ezt hivatalosan nem mondhatta ki, úgyhogy minden tőle telhető módon segíteni próbált.

Honnan kerül elő ez a rengeteg ember?, morfondírozom, miközben átkelek az állomás melletti zebrán, és a tengerhez indulok. Alig várom, hogy leérjek a partra, és belemártsam a lábujjamat a vízbe, de most még valamit el kell intéznem.

Az emberek azt hiszik, a börtönök túlzsúfoltak, de ez, a valódi világ az, ami tényleg túlzsúfolt. Mindenki egymás hegyén-hátán, és megállás nélkül izeg-mozog. Akit sittre vágnak, számíthat rá, hogy rengetegen nyomulnak be a személyes terébe, és tudomásul veszi, hogy nincs választása. A kintiek maguk választották ezt.

– Elnézést! – mondja egy nő, ahogy belém ütközik. Rögtön begerjedek, és ökölbe szorul a kezem, hátha… – Nagyon sajnálom – teszi hozzá szórakozottan, majd továbbsiet, nem is méltat újabb pillantásra.

A ház, ahol lakom, nincs messze a vasútállomástól, és bár majdnem két évtizede nem jártam ott, csukott szemmel is megtalálnám. Az utcát annak idején is Boundary Roadnak hívták, de a legtöbb mostani üzletnek akkor még nyoma sem volt. Videojátékbolt biztosan nem létezett, sem biopékséggel egybekötött kávézó. Sem ez a rengeteg ember. A főutca végén Brighton felé fordulok. Furán érzem magam ezzel a sok házzal, autóval, gyalogossal körülvéve.

Nagyjából korombeli nő jön velem szembe. Ugyanolyan matt fekete a haja, mint nekem, ugyanúgy rövidre vágva, mint nekem, olyan magas és körülbelül olyan alkat, mint én. Még lágy arcvonásai is hasonlítanak az enyémekre. Hús-vér változata a tükörképnek, amit a vonatablakban láttam, valahányszor alagúton mentünk át. Figyelem, ahogy közeledik, majd elhalad mellettem, még csak észre sem vesz. Én viszont megállok, hátrafordulok, és nézem.

Fogadok, hogy azért vágatta le a haját, mert így tetszik neki, nem pedig azért, mert az életkörülményei nem engedték meg, hogy hosszú, vállra omló fürtöket samponozgasson, balzsamozgasson, ápolgasson. Fogadok, hogy azért ilyen vékony, mert karcsú akart maradni, nem pedig azért, mert az évek során durván lefogyasztotta a börtönkoszt. Fogadok, hogy azért választotta ezt a lenge, rózsaszín blézert, amit visel, mert csinos, és jól áll neki, nem pedig azért, mert ennek a ruhadarabnak évekig ki kell tartania, és korlátozott számú holmit engedélyeztek neki.

Nincs többé helyem ebben a világban – eszmélek rá, miközben a nőt bámulom, aki egy másik életben én is lehetnék. Azután továbbindulok.

Felmegyek a Surry Hills Streeten, és váratlanul megint rákezdik az idegeim. A szürke-sárga téglás épülettel a hátam mögött, az út nyílegyenes, szürke szalagjával előttem mozdulatlanná dermedtem miattuk. Hagytam, hogy kitombolják magukat, már-már azon voltam, hogy megfordulok, bekopogok a kapun, és kérem, hogy engedjenek vissza.

Miután eldöntöttem, hogy nincs visszaút, úrrá lettem az idegeimen, majd arra koncentráltam, hogy átvergődjek Londonon, és leérjek a tengerpartra.

Megállok a 34-es szám előtt, a szürkészöld ajtóra és a csillogó sárgaréz kopogtatóra meredek.

Rettegek attól, ami az ajtó mögött vár. Rettegek, mégis muszáj megtennem.

Megfogom a kopogtatót, és odacsapom.

Hatvanhét másodperc telik el, mire kinyílik az ajtó. Számolom. És egyetlen másodpercbe telik, hogy a velem szemben álló nő arca tükrözze, hogy rám ismert.

– Poppy – mondja.

– Szia, anyu!