CHARITY NORMAN

ZUHANÁS

Charity Norman: A zuhanás után

A mű eredeti címe: After the Fall

Copyright © Charity Norman 2012

Fordította: Komáromy Rudolf

Magyar kiadás © 2015 Kulinária Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva.

A könyv vagy annak részlete semmilyen formában – sem elektronikus, mechanikus úton vagy fénymásolatban – sem közölhető a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Szerkesztő: Horváth Ágnes

Elektronikus változat: Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-9905-67-2 (epub)

ISBN 978-963-9905-66-5 (mobi)

Paulnak

HAWKE-ÖBÖLI HÍRADÓ

Helyi hírek

Mára virradó éjjel a Lowe Corporation mentőhelikopterével egy ötéves kisfiút szállítottak a Hawke-öböli Kórházba egy Napiertől északra lévő tengerparti címről. A gyermek kiterjedt belső sérülései miatt életmentő műtétet kellett rajta végrehajtani.

A sérülések eredetéről annyi ismert, hogy a gyermek egy első emeleti erkélyről zuhant le, az eset körülményeit illető találgatásoktól azonban az egészségügyi intézmény illetékesei elzárkóztak.

„Megerősíthetem, hogy a mai nap folyamán életveszélyes sérülésekkel vettünk föl egy kisfiút – közölte a kórház szóvivője. – További felvilágosítást ez idő szerint nem adhatok. A rendőri és gyermekvédelmi szerveket értesítettük, átfogó vizsgálat indult. A nyomozás befejeztéig nem áll módomban részleteket közölni.”

A sérült gyermeket a kórház intenzív osztályán ápolják, állapota a hírek szerint válságos. A nevét egyelőre nem hozták nyilvánosságra.

1

Finn lezuhant.

Nem hiszem, hogy akár egymillió szóval is föl tudnám idézni a borzalmat. Nincs arra szó.

A fiam fejjel előre esett, pici keze a semmit markolta. Meg sem mukkant. Látom, ahogy a pizsamáját elnyeli a mohó sötétség. A Mr. Men-es pizsamáját, amit karácsonyra kapott. Látom, ahogy a kalózbabája kibukfencezik a kezéből.

Még nem süt a hold. A filmekben a tragédia mindig felhőszakadás, mennydörgés és villámlás közepette sújt le, a hősnő haja könnyáztatta arcához tapad – bár vízálló a szempillafestéke, úgyhogy aggodalomra semmi ok. De az nyugodt éjszaka volt, amelyiken Finn lezuhant. Csillagfényes téli éjszaka, a hegyek szelíden emelkedtek a mesés égbolt előterében. Csak egy lile tik-tik-tikelése hallatszott a rétről, egyszerre parancsoló és megnyugtató anyóshang. Nyugodt új-zélandi éjszaka volt.

Azután fölfordult a világ. Most is hallom, ahogy megzörrennek a bokrok. Érzem a puffanást, ahogy az én kicsikém a földhöz csapódik. Tényleg érzem. Megrázkódtatta a házat. Megrázkódtatta a hegyeket. Megrázkódtatta az eget. Lerohantam a lépcsőn, próbáltam lehagyni ezt az istentelen rémületet.

Valami élettelenül feküdt az egyik citromfa alatt, sötét kis kupac álmaim házának kertjében. Azt hittem, hogy meghalt a csemetém. Megérintettem falfehér arcát, kitapogattam érverésének csodáját, alkudoztam Istennel, akinek létezésében sohasem hittem. Mások is ezt tennék. Igen, igen, mások is ezt tennék, ha egyszer saját rémálmaik válnának valóra. Szívvel-lélekkel imádkoznának, teljes szívükkel, teljes lelkükkel, de még az agyuk valami olyan részével is, amelyet addig sohasem használtak, sőt a létezéséről sem tudtak. Higgyék el, megtennék. Efféle pillanatokban az ember nem engedheti meg magának az ateizmus fényűzését.

Szörnyen sokáig tartott, amíg megjöttek. Szörnyen sokáig, miközben Finn a halál mélységes mély szakadéka fölött lebegett, és félelem szögezett mindkettőnket a fekete földhöz. Briganti Bob a közelben hevert. Bárhová megy Finn, a kalóza követi. Végre éreztem a könyörtelen sötétbe maró rotorszárnyak lüktetését, a mentés ritmusát; ragyogó fények emelkedtek a hegyek fölé. A mennyei seregek. Hangorkánt kavarva szálltak le a ház előtti réten, szaladtak meglengetett elemlámpám felé – nem tündöklő angyalok kara, csak két férfi piros kezeslábasban –, szaporán és szófukarul munkához láttak: infúziót kötöttek Finn karjába, rögzítőgallért tettek a nyakára, motyogtak egymásnak valamit a gerincéről, ahogy beemelték a gyepről a helikopterbe.

Egyikük sem kérdezte, hogyan történt. Még nem. Tudták – miként én is tudtam –, hogy Finn talán az utolsó útjára indul. Gondolták, hogy nagy a baj. Koponyasérülés, belső vérzés, isten tudja, mi más. Nem valószínű, hogy hazatér.

Finn meg én perceken belül fölemelkedtünk a jövőbe.

»«

Már a földet érés pillanatában emberek és eszközök termettek ott a semmiből, föltartóztathatatlan rögbicsatárok hatékonyságával rohamoztak meg bennünket. A pánik ködén át hallottam tőlük, hogy Finn vérnyomása esik, pulzusa és légzésfrekvenciája emelkedik. Egyre megátalkodottabban dobálóztak a számokkal – nyolcvan-negyven, hatvan-harminc. Levagdosták Finnről a kedvenc pizsamáját, és agyonmosott flaneltakarót terítettek rá. Névtelenné vált.

Vele voltam, amikor megkezdték a vérátömlesztést, amikor műanyag tubust nyomtak a száján át a légutaiba, amikor magányos teste áthaladt a CT-berendezés roppant gépcsodáján. Nem vehettem a karomba, nem ápolhattam. Nem látták hasznomat. Hamarosan el is vitték, betolták a számomra áthatolhatatlan, kétszárnyú ajtón, amelyen túl sebészkések vártak rá.

Tudom, hogy valaki bekísért ebbe a csöndes fülkébe, és igyekezett megmagyarázni, mi történik. Minden tőle telhetőt elkövetett, de az agyam begörcsölt. Gubbasztok egy műanyag széken, ujjaim ráfonódnak a fehér bögrére, amely megmagyarázhatatlan módon bukkant föl az egyik kezemben. A másikkal Briganti Bob petyhüdt testét szorítom a mellemhez. Egymást próbáljuk vigasztalni.

Finn magányosan, komisz fehér lámpák és idegen felnőtt-tekintetek kereszttüzében fekszik. Az időjárásról diskurálnak, miközben fölnyitják a kicsikémet. Sokéves fagyrekord dőlt meg… majdnem két méter hó esett a Ruapehun, meghosszabbodik a síidény. Elveszítjük a fiút, mondja az altatóorvos.

Egy nő ballag el mellettem. Gondolom, egy másik páciens édesanyja. Széles csípőjű, megnyugtatóan kalácsképű, és Louisára emlékeztet. Mit nem adnék, hogy láthassam a testvérem éretten asszonyos alakját, virágos szoknyában ringatózó járását, szélesre tárt karját és csupa szeretet mosolyát a kórházi folyosón. Mit nem adnék, hogy láthassak egy régi barátot, aki jóban van velem és megbízik bennem, mert ezer éve ismerjük egymást. Itt nincsenek régi barátaim. Ebben az országban, ezen az egész féltekén egy lélek sincs a családomon kívül – nem, a családomat is beleértve –, aki ismerne engem.

Fölhúzom a lábamat a szék éles műanyag szélére. Tudom, hogy szánalmas látványt nyújtok, mint valami hajléktalan, aki épp rossz napot fogott ki. Egy erre haladó ápolónő nyilvánvalóan így gondolja, mert ahogy befordul a fülkémbe, összerántja a függönyt. Rendezett teremtés böngyörke frufruval. Amikor megszólal, kábán észlelem az ismerős kiejtést. Liverpoolinak mondanám.

– Hogy érzi magát? – kérdezi.

Made in China rokonszenv, de az is több a semminél.

A fejemet rázom, fogaim a térdembe vájnak. Megingok.

– Hoppá! Ki fogja lötyögtetni – veszi el tőlem a bögrét, és egy műszerkocsira helyezi. – Borzasztó! Fő, hogy a lehető legjobb ellátást kapja.

Azután fölteszi a kérdést. Ő az első, de tudom, hogy nem az utolsó.

– Hogyan eshetett le a kisfiú?

Az őszinteség a legjobb taktika! – sziszegi anyu egyenesen a fülembe. Fölkapom a fejem tőle. Anyám rég meghalt, de ez nem némíthatja el sem őt, sem a közhelyeit. Félreértés ne essék, nem szoktam hangokat hallani, és – tudtommal – médium sem vagyok. Anyám olyan erőteljes és kíméletlen egyéniség volt, hogy körülbelül hároméves koromban befészkelte magát a fejembe. Azóta is csak próbálom kiebrudalni. Olykor egyhuzamban hónapokra eltűnik, de mindig újra megjelenik, hogy cudar helyzetekben tovább forgassa a kést.

Az igazság fölszabadít! – suttogja most.

Az igazságra gondolok. Tényleg. Meghányom-vetem magamban. Elszörnyedt távolságtartással nézem mindenféle szögből, mint valami térhatású képet a számítógépes monitoron. És azon a monitoron rendőrséget látok, tárgyalótermet és börtöncellát. Katasztrófát.

– Finn alvajáró – mondom a kedves ápolónőnek. – Mindig is az volt. Fura, mert az ikertestvére egyáltalán nem az. Mármint sajátosan fura, nem viccesen fura. Kulcsra kellett volna zárnom az erkélyajtajukat. Az én hibám.

Az utolsó mondat legalább igaz.

– Ugyan! Bárkivel előfordulhatott volna – duruzsolja a nővér jóleső tudatlanságában. Valójában nem is figyel rám. Nem szoktak. – Amikor álmukban rumliznak, állandó a balesetveszély. Nekem az egyik tizenhárom éves koráig csinálta. Kétévesen egy fidzsi üdülésen elveszítettük.

– Rémes.

– Életem legborzasztóbb tíz perce volt. Szerencse, hogy nem az úszómedencében arccal lefelé lebegve találtunk rá.

– Szerencse.

Finnre gondolok, akit elhagyott a szerencséje.

– És önt mi hozta ide? – hangzik el az obligát kérdés.

Ez az ország sok bevándorló otthona, és mindegyikünknek megvan a magunk históriája. Vajon hányan mondjuk el a teljes igazságot?

– A férjem – felelem. – Évekkel ezelőtt beleszeretett ebbe a helybe, és azóta is visszakívánkozott. Hát önt?

– Új-zélandihoz jöttem feleségül. Anyukámnak megszakadt a szíve, de mit tehet az ember?

Próbálok válaszolni, de Finn zuhan. Zuhan, és hallom a puffanást. A nővér néhány papírtörlőt húz ki egy dobozból, a kezembe nyomja, közben bizalmasan összeér a vállunk.

– Néha óhatatlanul elcsodálkozik az ember, nem? – mereng, hullámos frufruját simítgatva. – Elcsodálkozik, hogy miért történik mindez.

Csoszogás, kocsizörgés. Nyűgös babasivalkodás.

– Mennem kell – sóhajtja az ápolónő, és még egyszer utoljára megpaskolja a vállamat. – Nincs békességük a bűnösöknek!

Hát ez az, gondolom, miközben figyelem, ahogy ismét széthúzza a függönyt. Ez a kérdés. Nem a hogyan, hanem a miért.

Ez a kérdés gyötör az éjszaka további folyamán.

Miért, miért és miért?

2

Ha tűt kellene szúrnom a tér és idő atlaszába, megjelölnöm utunk kezdetét, egy bedfordshire-i falut választanék egy júniusi pénteken. A falunkat. A házunkat.

Emlékszem, hogy futó nyári záporon át autóztam haza a munkából. Tíz percig ücsörögtem a kocsiban a kerti dísztavunknál, hallgattam a lehűlő motor pattogását, gyűjtöttem az erőt, hogy bemenjek. Végül előástam a telefonomat. Halogató hadművelet.

Hogy ment a fizika? puszpusz

Azonnal fölvillant a kijelző, és beplintyegett a válasz.

nemtom puszpuszpusz

Nagyon közlékeny, gondoltam fásultan, miközben kikászálódtam, és fölvonszoltam magam a házhoz. A lányom a kisérettségije utolsó vizsgájához közeledett, és fogalmam sem volt, hogyan szerepelt. Néhány másodpercig álltam a tornácon, fölvérteztem magam. Azután kinyitottam a bejárati ajtót.

A változás azonnal feltűnt, ahogy az előszobába léptem. Aznap reggel a Kit csüggedésének dermesztő szelétől áthatott házból menekültem el. Most friss pirítós szívderítő illata és Kit bársonyos hangja fogadott, az ikrek gondtalanul hamis kontrázásától kísérve.

Ketyegett kilencven éven át, tik, TAK, tik, TAK!
Míg élt, egy percig meg nem állt, tik, TAK, tik, TAK…

Követtem a vidám hangokat a konyhába. Kit inget vasalt, a fiai az asztal tetején, a tányérok között trappoltak. Charlie megállt, hogy vajas pirítósos puszikat cuppantson az arcomra, Finn azonban dobhártyarepesztő crescendóba ment át, rázta csapzott, fekete fürtjeit: tik, TAK, tik, TAK! Szia, mamííí! Persze hogy belelépett a vajtartóba.

– Pfuj! – utálkozott fél lábikóján szökdécselve, a vajasat meg jó magasra maga elé emelve.

– Vajas pirinyós – villantott rám ragyogó mosolyt Kit.

– Vajas pirinyós, vajas pirinyós! – bökött pufók mutatóujjával az öccsére a fél órával idősebb, szőke fürtű, tömzsi Charlie, rajzfilmbe illő holdvilágképe csupa derű.

A hátamon a mosogatóhoz cipeltem Finnt, a csöpögtetőtálcára borítottam, és lemostam a tappancsát. Azután szorosan Kit mögé álltam, a dereka köré fontam a kezemet, és sütkéreztem a belőle áradó életkedvben. Amikor csúcsformába került, mi ketten a világon bármivel megbirkóztunk. Sacha szukája elősündörgött a kosarából, és a térdembe fejelt. Pacsni ereiben bőven csörgedez az óangol pásztorkutyák véréből, meg egy gondolatnyi valami kisebb fajtáéból, és a lángelmék szórakozottságával jár-kel az életben, akár egy tanszékvezető tedimackó.

– Hahó, Pacsni! – kurjantott neki Finn a mosogatóból. – Nem akarsz egy kis fincsi vajat nyalogatni?

– Te inget vasalsz – állapítottam meg, és figyeltem, ahogy Kit gyűrött rongyból ropogós makulátlanságot varázsol. – Miért vasalsz te inget?

– Kaptam egy esélyt. – Gőz sziszegett a vasalóból. Mosópor illatát éreztem. – Egy óra múlva indul a vonatom Londonba. Ma fölhívtam Stella Blacket… emlékszel rá régről? Reklámgrafikus, dolgoztam vele egy-két projekten, és úgy véli, a főnöke talán megbízna némi tanácsadói munkával.

– Az szuper lenne – pihegtem, és melengető vállához dörgöltem az arcomat.

A tanácsadói munka kilátását több mint szupernek találtam. Talán még életmentőnek is.

Kit minden porcikája megfeszült a reménytől és az idegességtől, szinte éreztem a vibrálást a bőre alatt. Mindig megtévesztően tunyán, visszafogottan mozgott – mintha soha nem emelte volna föl a talajról a lábát –, aznap mégis tébolyult izgalmat érzékeltem rajta. Elkészült az inggel, szenvedélyesen megcsókolt, és elvonult zuhanyozni. A falu egyik legvénebb házában laktunk, meredek és egyenetlen lépcső vezetett föl az emeletére. A közepe táján letelepedtem tépelődni, mialatt a fiúk a konyhában valami újabb csibészkedésen törték a fejüket. A mellkasom mintha satuba szorult volna, pedig nem is én indultam a létfontosságú találkozóra. Rengeteg forgott kockán. Erőlködnöm kellett, hogy kilélegezzek.

A lépcsőn talált rám Sacha. Vigyorogva állt meg az előszobában, az iskolatáskája a vállára vetve himbálózott.

– Anyu! A büntilépcsőfokon ülsz?

A lányom tőlem örökölte barnásszőke, hullámos haját. Legalábbis a színét, mert én mintha hiába próbálnám vállig érőnél hosszabbra növeszteni, és eláll, mint a rojtos felmosó szálai, míg az ő pompás hajkoronája dúsan hullámzik a hátán és az arca körül. Horgas orra is a Norris famíliáé. Mindig is úgy véltem – rajongó anyja lévén –, hogy magas homloka és tökéletlenre szabott orra teszi Sachát igazán gyönyörűvé.

– Ide telepítettem magamat – válaszoltam. – Itt a helyem az életben. Na, sötétíts föl gyorsan a vizsgádról, és ha megint nemtommal szúrod ki a szememet, eltángállak.

– De hát tényleg nem tudom még az eredményt – tárta szét ártatlanul a kezét. – Szerintem jól nyomtam. Ámbár a rohadékok egy szót sem kérdeztek az elektromágnességről, fölöslegesen magoltam annyit. Ez genyóság volt tőlük.

– Lehet, hogy Kit kap valami munkát – böktem ki, mire rögtön ledobta a táskáját, az enyém alatti lépcsőfokra ült, alkarját az ölemben pihentette, miközben az apja londoni kiruccanásáról meséltem neki.

– Igazándiból mennyire súlyos a helyzet, anyu? – kérdezte komolyan. – Nyugodtan kipakolhatsz, már majdnem végeztem a vizsgákkal. Tudom, hogy mostanáig ködösíteni próbáltatok.

Természetesen jól tudta. A legrosszabbat takargattuk előle. Megfogtam a haját, hogy befonjam.

– Az életvitelünk, a ház meg minden más Kit jövedelmén alapult, a cége fénykorából eredt, mielőtt a gazdaság megfeneklett. Az én fizetésem közel sem elegendő. Nem sokkal több, mint a titkárnőjéé volt! Elég kellemetlen, de így állunk.

– Szóval ha Kit nem szerez másik állást, el kell adnunk ezt a házat?

– Talán – értettem egyet óvatosan.

– Nekem pedig más iskolába kell járnom, igaz?

– Majd meglátjuk.

– Vagyis igen.

Fölvontam a vállamat, szívesen cáfoltam volna a feltételezést.

– Hmm… – Tenyerével szinkópált ritmust kezdett dobolni a térdemen. – Tudom, hogy Kit megint iszik.

– Tudod?

– Van szemem, anyu, és fülem is. Múlt pénteken az ikrek azt mondták, az esős időben kizárták magukat, és bőrig áztak, amíg ő a kanapén aludt. Charlie szerint „megint furi lett”. Szegény kis maflák! Nem nehéz kitalálni, mi történt. És a verebek azt csiripelték, hogy a kocsmából kellett összeszedned.

– Már be sem akarják engedni – vallottam be.

Az a telefonhívás iszonyú kínos volt. A helybeli söröző tulaja, aggódva és zavartan: Megint el kellett vennem a kocsikulcsát… talán az lenne a legjobb, ha egy darabig vissza se jönne.

– Az iroda elvesztése a legsötétebb rémálmával ért föl – próbáltam most védelmembe venni Kitet. – Sorsukra hagyta az embereit, pedig azoknak is jelzáloghitelt meg tandíjat kell fizetniük. A legutóbbi néhány hónap tényleg durva volt, és… a lényeg az, hogy a sok visszautasítás és a pénzgondok végül leterítették. Az alkohol egyfajta öngyógyítás.

– Szegény Kit! Kitiltották a kocsmából? – fintorgott Sacha. – Tiszta őrület.

Charlie jelent meg a konyhaajtóban, és földerült a nővére láttán.

– Gyertek, nézzétek! – integetett visítva. – Koripályát csináltunk a konyhában!

– Koripályát? Hogyhogy? – kérdezte gyanakvóan Sacha.

– Irtó sok vajjal. Tényleg nagyon csúszós.

Sachának magasra futott a szemöldöke, de én megadóan legyintettem.

– Most hagyd rájuk. Vannak nagyobb zűrök is, mint a vaj.

Kitet a hálószobánkban találtam, épp zakóba bújt, és tetőtől talpig úgy festett, mint a sikeres reklámguru. Értette a módját, hogy úgy viselje a ruhát, mintha nem számítana – sajátos eleganciával.

– Még mindig egész jól ki tudod csípni magad – dünnyögtem, két kézzel megfogtam a karját, és szemügyre vettem kettőnket a szekrény tükrében. Amikor a tükör előtt álló férfi visszamosolygott rám, a régi szikrát láttam táncolni a tekintetében. Nyolcévi házasság és minden bajunk után Kit mosolya még most is boldoggá tett. Magam felé fordítottam, és a hajtókáját kezdtem igazgatni. – A civilizált férfiú szobra – mondtam, kézfejemet végighúzva álla határozott vonalán. – Sok szerencsét!

Elkapta a kezemet, és az ajkához szorította. Kis remegést éreztem az ujjain, a szívem fájt tőle.

– Már nincs több ajtó, amin kopogtassak, Martha. Ha ez nem jön össze, kudarcot vallottam.

Sacha viharzott be, és úgy tett, mint aki nem hisz a szemének.

– Azt a, Kit! Úgy nézel ki, mint James Bond. Na jó, a fekete bohócsörényt leszámítva, mert az inkább illene egy bombayi utcagyerekhez. – Mialatt a mostohaapja kötelességtudóan igyekezett megszelídíteni a haját, Sacha egy pár frissen kifényesített cipőt pottyantott a lábához. – Kicsit kipucoltam neked. A hátsó ajtó mellett találtam. Ugye ezt akarod fölvenni?

– Tündér vagy! – lelkesedett Kit. – Milyen volt a vizsga?

– Mészárlás.

– Jaj, bakker. Tényleg?

– Nem, nem annyira súlyos. Már csak egy van hátra, aztán havaj!

– Fogadok, hogy simán veszed az akadályt – jósolta Kit, és leült az ágyra, hogy bekösse a cipőjét. – Jesszus! Nézzétek, hány óra!

Nem sokkal később bepattant a kocsijába, és elrobogott Bedford felé. Sachával a kertkapunál állva figyeltük, amint a világoszöld folt előrehalad a forgalomban. Valahogy rettentően jelentőségteljesnek tűnt, az egyetlen színes pontnak a komorul józan tájon.

– Nagyon drukkolok neki – szólalt meg Sacha.

Föltartottam keresztbe tett két ujjamat, nagyokat pislogtam, megviselt az elmúlt hetek feszültsége. Éreztem, hogy Sacha átkarolja a nyakamat.

– Ne izgulj, anyu – suttogta, és megpuszilta az arcomat. – Akármi történik is, kijön a mosásban.

Kettesben egész este az órát lestük, könyörögtünk a sorsnak, hogy végre forduljon a kocka. Kétszer csengett a telefon. Mindkétszer fölugrottunk, de nem Kit volt az. Először Sacha fiúja, Ivan telefonált, érdeklődött, hogy sikerült a fizikavizsga. A másik hívó is férfi volt, dublini kiejtéssel beszélt.

– Gerry Kerr – mutatkozott be, és azonnal emlékeztem.

Kit egyik képzőművészeti főiskolás diákcimborájából műkereskedő lett, néhány évig az Egyesült Államokban parádézott, majd galériát vett Dublinban. Lelki szemeim előtt megjelent, ahogy ez a világfi a lagzinkon félrevont, pontosabban sarokba szorított engem, esküdözött, hogy Kit McNamara kurva nagy zseni, és muszáj újra rávennem a festésre, tökmindegy, mennyire vonzóak a piszkos anyagiak a reklámszakmában.

Kit pályája épp szédítő sebességgel ívelt föl, amikor összeházasodtunk, azután jöttek az ikrek, és minden szabad másodpercünket lekötötték. Sosem jutott elég idő, hogy a szenvedélyének hódoljon, hacsak a varázslatot nem számítjuk, amit a családjának tartogatott. A fiúk szobájába kőkorszaki barlangrajzok kerültek: kapitális szarvasbikák meg bölények kergették egymást körbe-körbe a falakon és a mennyezeten, a szomszéd gyerekek nem győztek irigykedni. Sachának elbűvölő hableányos falfestményt remekelt.

– Gerry! – ujjongtam. – Mi van veled? Kit pont nincs itthon.

Gerry azt felelte, csak érdeklődni akart, mi újság nálunk. Hallotta, hogy az irodát be kellett zárni.

– A hirdetési irodák hullanak, mint a legyek – magyaráztam. – Kit tíz körömmel kapaszkodott, de hát… ez van. A reklámkeretet mindenütt az elsők között nyirbálják meg.

– Szegény öregem – hümmögött őszintén aggódó hangon Gerry. – Mindegy, nézzétek a jó oldalát. A pasid eddig csak elvesztegette a tehetségét. Ideje fölébredni.

A nappali falára néztem, ahová Kit főiskolás éveiből való három képét akasztottam. Különös portrék voltak: szögletes, barna kópéarcok, nem tudtam kiigazodni rajtuk. A bölény meg a hableány sokkal jobban tetszettek.

– Évek óta nem nagyon fest – jegyeztem meg kétkedőn.

– Égbekiáltó bűn. Tud valamit a pasi, Martha.

– Na igen – nevettem. – Tudja, hogy el kell tartania a családját.

Ezután megpróbáltam fölhívni Kitet. A telefonja azonnal trillázni kezdett a konyhában, egy gabonapelyhes doboz alatt. Kit szokás szerint itthon felejtette a mobilját.

Nyolcra a fiúk már plüssjátékhegyekbe gabalyodva aludtak. Kilenckor rábeszéltem Sachát, hogy ő is feküdjön le. Láttam rajta, hogy idegroncs. Sokkal, sokkal később csengett a vonalas telefon.

– Martha – szólt bele Kit, és színtelen hangjától minden reményem szertefoszlott.

Londonból, a Euston pályaudvarról hívott. Stella cége éppen azon a napon esett el egy kulcsfontosságú megrendeléstől, és padlóra került. Kit egy sohói csapszékben töltötte az estét, vigasztalgatta Stellát meg a nő főnökét, akik most maguk is vergődtek, hogy a felszínen maradjanak. Szívesen segítettek volna, Kit a listájuk élén szerepelt arra az esetre, ha adódik valami, de ez idő szerint semmit sem tudtak kínálni neki. Bocs, haver.

– Szóval ennyi – mondta Kit. Az alkohol elködösítette a hangját és a gondolatait. – Szart se érek.

– Egyenesen hazajössz? – Szerettem volna együtt szembenézni ezzel a helyzettel. – Légy szíves, ne… tudod. Csak gyere haza. Fogj taxit a pályaudvarnál.

– Mindjárt – mondta halkan, és letette.

Alvás kilőve. Tudtam, hogy úgyis totál éberen feküdnék, ide-oda mandinerezne az agyamban a szorongás, akár egy eltévedt golyó. Inkább fölkaptam az intéznivalós tálcát – hajmeresztő számlák jajongtak papírmélységeiből –, és odaültem a számítógéphez. Valahogy mindennel zsonglőrködnöm kellett, hogy időt nyerjünk, amíg el nem adjuk a házat.

Kiderült, hogy Sacha a neten garázdálkodott. Bizonyára Ivan hívása terelte el a figyelmét, mert elfelejtett kijelentkezni. Több weboldal is nyitva maradt: YouTube, eBay. Á, és a facebookos oldala, azon soha nem akadt semmi aggasztó. Már éppen be akartam zárni, amikor fölrikoltott a riasztócsengő, egyenesen a fejemben.

Vér szti apámat kRSM! Állítólag Simon, 16-17 éve járt Bedfordban. Bna haj, bna szem, magas. Most kb. 35-40? Anyu esküszik, h nem tud többet, de sztem nem biztos. Vmi ötlet vkinek? Tleg xetném +találni apukámat.

Döbbenten ültem, a képernyő szembántó ragyogásába merevedve, mint egy ijedt nyúl. Ötlete természetesen rengeteg facebookos ismerősnek volt.

+nézted a szül akvidat?

Csá Sacha, ?z + mindNkit a családban + anyukád régi bnőit, vki tud vmit, zárd be őket 1 szobába, amíg nem köpnek.

Apukám Simon, hehe, talán nővérek vunk!!! +?em pakolta-e anyukádat

kRStSd magánkopóval

Jeges zuhannyal ér föl a pillanat, amikor rájövünk, hogy a csemeténk önálló lény, aki kétségbe vonja a családi legendáriumot. Valahányszor Sacha az apja felől érdeklődött, Simonról meséltem neki, egy kedves fiatalemberről, aki lenyomozhatatlan. Most úgy tűnt, hogy kutakodni kezdett, egy szép napon taposóaknára lép, és a robbanásban mindannyian végtagokat veszítünk.

Látod? – szólalt meg anyám csúfondáros hangon. – A fagyi visszanyal. Az egyik lány sötét titka egy másik lány apja.

Kitántorogtam a konyhába, megtöltöttem a forralót, mintha egy jó csésze tea minden bajtól megmenthetne bennünket. Most nem bírtam szembenézni azokkal a számlákkal. A foglalkozásterápiás magazinom legfrissebb száma félig elolvasottan hevert a konyhai padon, egymást érték benne a jótékonysági felhívások. Tétován belelapoztam, amíg vártam, hogy fölforrjon a víz. Tantermi technikák, kerekes szék méretre igazítása. Rendszeresen hirdettek munkaerő-toborzó ügynökségek. Állások Ausztráliában… Kanadában… Új-Zélandon. Kit diákkorában járt Új-Zélandon, és áradozott róla. A bögrémmel együtt a magazint is a számítógéphez vittem, beütögettem a weboldalak címét. Győzködtem magamat, hogy csak szórakozásból. Hogy eltöltsem valamivel az időt, amíg Kit haza nem jön.

Csábító dolog a világháló. Egy óra alatt kiokosodtam a világ túlsó oldalának munkaügyi és oktatási viszonyairól, megélhetési költségeiről. A gördítősávon épp a vízuminformációk felé nyomultam, amikor a kandallópárkányon álló kis utazóóra megrezzent, fölsóhajtott, és éjfélt ütött. A fémes hanggal a félelem zörgetett be elmém ajtaján, bár igyekeztem racionális maradni: Kit bármelyik percben befuthat, és majd alaposan lebarnítom.

Mire az óra elütötte a felet, már föl-alá járkáltam és a kezemet tördeltem. Kit fölcsavarodott egy fára – jaj, istenem, miért engedtem, hogy elvigye a kocsit? –, csillogó szeme fénytelenül mered a semmibe, vér szivárog a soha többé nem nevető szája szögletéből. Lehet, hogy magányosan haldoklik az esőben, útonállók áldozatául esett, az életerő az út menti árokba csordogál belőle. Talán a folyóba vetette magát.

Nem bírtam a tétlenséget. Fölkaptam a retikülömet, és lefirkantottam egy üzenetet Sachának.

Bocs, elmentem Kitet keresni. Puszi Anyu

A bejárati ajtót nyitottam, amikor megszólalt a telefon. Hála istennek! Odaugrottam, a férjem ismerős – levert, bűnbánó, nehezen forgó nyelvű – hangjára számítottam. A megkönnyebbüléstől szédelegve mély lélegzetet vettem, hogy előadjam a halaskofát.

De nem Kit volt az.

– Mrs. McNamara? Itt Barry Prescott a bedfordshire-i rendőrkapitányságról.

Elsötétült a szoba. Rémülten meredtem Kit egyik festményére, a kópé visszavigyorgott rám. Szóval itt a végzet hangja. Megözvegyültem. Éreztem a gyász első rohamát.

A végzet hangja magától értetődően szólt.

– Nálunk van a férje. A fogdában. Hogy is mondjam, kissé megviselt állapotban.

– Úgy érti, berúgott – dühöngtem.

Szóval nem fának ment, nem útonállók bántak el vele, és nem a Nagy-Ouse hullámai hömpölyögnek fölötte.

– A Fő utcán szedtük össze. Szerencse, hogy nem gázolta el valami.

Tényleg egész rendesen jártak el a kapitányságon, bár gyanítom, hogy jót röhöghettek. Prescott őrmester kifejezetten atyáskodóan bánt velem, mialatt a kulcscsomóját csörgetve a fogdacellákhoz kísért.

– A férjura betyáros állapotban van – figyelmeztetett. – Fogadok, hogy leszedi róla a keresztvizet, mihelyt kialussza magát.

Soha nem éltem még át ekkora megaláztatást – önmagam és Kit szempontjából. Mintha egy rühes kutyát gyűjtöttem volna be a sintértelepről. Az én gyönyörűséges férjem izzadtan feküdt egy betonpriccsen, hajdan makulátlan inge szutykos, szakadt, hányástól bűzlő. A haja az arcába lógott. Prescott jóindulatú unszolására a földre lendítette a lábát, felült, és tenyerébe temette az arcát.

– Bocsánat! – nyögte. – Jaj, Martha, mi az isten van velem?

Sürgősen el akartam tűnni onnét, hazavinni a férjemet, lecsutakolni, hogy újra emberi formát öltsön. Prescott fürgén elintézte az adminisztrációt, és visszaadta nekem Kit tárcáját. Azután kiterelte őt az utcára, beültette a kocsimba.

– Ha legközelebb ilyen állapotban találjuk, kénytelenek leszünk vádat emelni ellene – mondta a rendőr, és már nem mosolygott. – Megértette, Mrs. McNamara? Itt nem lehet az úttesten fetrengeni.

Homályosan emlékszem az esőáztatta utcákra, a McDonald’s fényeire, egy fekete macskára, amelyik foszforeszkáló szemmel sipircelt át az úton – vajon ez szerencsét vagy balszerencsét jelentett? Kit félig fekve támasztotta az ablaknak a fejét, rekedten suttogott – bocsánat, bocsánat… jesszusom, mekkora balfasz vagyok –, és tudtam, hogy a reggel lüktető fejfájást, gyötrő bűntudatot meg még mélyebb kétségbeesést hoz majd. Kit erőt vesz magán, egy-két hétig lemond az ivásról, talán háromig is, azután kezdődik elölről az egész nyomorúságos műsor.

– Ezt már mind hallottam – feleltem fáradtan.

– Én is. Undorodom magamtól.

Befordultam a kocsibehajtónkra, és fölrántottam a kéziféket.

– Ez rohadtul röhejes. Jó, tönkrement a vállalkozásod. Jó, nem találsz munkát.

– És leégtünk.

– És leégtünk. Iszonyú. De ami megtörtént, megtörtént, és most már ideje…

Mialatt zsörtölődtem, Kit az ajtóval vesződött.

– Nem bírok kiszállni – panaszkodott.

Átmentem a másik oldalra, és kívülről kinyitottam neki.

– Tessék! Szabad ember vagy – jelentettem ki hűvösen.

– Vajon az vagyok? – Átkarolt, a derekamra hajtotta a fejét. – Nem hiszem, hogy az akarok lenni.

– Gyerünk az ágyba!

Megkínlódtam vele, mert teljesen elhagyta magát. Bevonszoltam mind a száznyolcvan centijét a házba, föl a meredek lépcsőn. Már majdnem föl is jutottunk, amikor nehézkesen lehuppant a legfelső fokra, és úgy lógatta a fejét, mintha kőből lenne.

– Nem akarok lefeküdni – motyogta. – Hagyj itt!

– Eszed tokja! – Néhány fokkal lejjebb egyensúlyozva előrehajoltam, és két könyökhajlatommal a hóna alá nyúltam. – Pár szem savkötő, jól kialszod magad, és reggelre kutya bajod.

– Jesszusom, Martha! – Most már bömbölt. – Nem érted, hogy hagyj békén?!

– Psszt! – Sikerült feldühítenie, lökdöstem, dögönyöztem, próbáltam talpra rángatni. – Az isten szerelmére, szedd össze magadat!

Komolyan mondom, tényleg nem hiszem, hogy szándékosan csinálta, ami ezután következett, még ha nagypofájú, kibaszott kurvának nevezett is, miközben eltaszított. Emlékszem, amint hanyatt estem – a lépcsőkorláthoz kaptam, de elvétettem –, lebukfenceztem, és a legalsó fokhoz csapódtam, arra gondoltam, nem is olyan gyönge legény ahhoz képest, hogy tökrészeg.

Még összetörten és kábán egy kupacban hevertem, amikor két reszkető kezet éreztem az arcomon.

– Martha? – szólongatott Kit lesújtottan, páni félelemben és csaknem kijózanodottan zihálva. – Nézz rám! Gyerünk, Martha, nézz rám! Hallasz engem?

Holtsápadt arca az enyém fölé hajolt, elkerekedett, véreres szemmel vizsgálta a pupillámat, kereste az agyrázkódás jeleit. A vállamra, nem pedig a fejemre estem, de úgy éreztem, mintha átment volna rajtam egy kamion. Kit hirtelen magához húzott, átölelt. A hangja a szokásosnál magasabbra csúszott.

– Jesszusom, Martha, jesszusom, Martha, légy szíves, térj magadhoz!

– A szentségit neki! – mordultam föl, és éreztem az orromból szivárgó vér iszamós melegségét. – Meddig romolhat ez még?

Ekkor elhagyott a lélekjelenlétem, és teljes elkeseredésemben sírva fakadtam. Kit elterült a legalsó lépcsőfokon, hátát a falnak vetette, karjában ringatta a fejemet, és azt hajtogatta, hogy bocsánat, bocsánat.

Ott, a lépcsőnk tövében, azaz szó szerint a mélyponton történt, hogy végre beszélgetni kezdtünk, és meghallgattuk egymást. Beszéltünk a házasságunkról, a múltunkról és a jövőnkről. Szembenéztünk válsághelyzetünk tényeivel: a jelzáloghitellel, a tandíjjal, a befagyasztott bankszámlákkal. Aggódtunk Sacha és a fiúk miatt. Úgy tűnt, abba sem bírjuk hagyni a beszélgetést, összebújtunk, szorongva suttogtunk a késő éjszakai órákban. Azután elkezdtünk kiutat keresni.

Mire kibontakoztunk egymásba gabalyodásunkból, és fölálltunk, a jövőnk végképp megváltozott. Elámultam a döntésektől, amelyekre jutottunk, és magamban örvendeztem. Kit hozott nekem egy csésze teát, meleg vizes ruhával gyöngéden letörölgette az arcomról a vért.

– Jesszusom, mekkora ökör vagyok – mormolta.

– Elég! – tettem az ajkára az ujjamat. – Elég az önmarcangolásból. Egészben kellesz nekem, Kit.

A nyári hajnal ezüstös derengése szűrődött be az ablakon. Új nap kezdődött.

Hányféle igazság létezik?

Felkavaró és elgondolkodtató történet
egy véletlenül gyilkossá lett apáról.

Charity Norman: A lányunk férje, 2014

Egy hideg, téli reggelen feltárul a börtönajtó Joseph Scott előtt, akit a jó magaviselete miatt korábban engedtek ki. Mostantól szabad ember. Viszont eddigre már szinte mindenét elveszítette. Véletlenül, egy családi veszekedés közben ölte meg a feleségét, és a tragikus eseményig kiváló férj volt, igazi mintaapa, a városi iskola megbecsült történelemtanára.

A szabadulás után első útja rögtön a gyerekeihez vezet, akiket a gyilkosság óta az anyai nagyszülők nevelnek. Azokhoz a gyerekekhez, akiknek a szeme láttára végzett az anyjukkal. És azoknak a nagyszülőknek kéri az engedélyét, hogy újra találkozhasson a gyerekeivel, akiket egyetlen lányuktól fosztott meg borzasztó tettével. Így kezdődik a történet, amelyet több szereplő nézőpontjából ismerhetünk meg: az erős karakterű nagymama, az érzékeny nagylány és a bűntudattól gyötört apa szemszögéből. Csakhogy ebben a regényben senki és semmi nem olyan, mint amilyennek elsőre látszik.