Horváth László Imre

A hajó, ami nőket szállított

Horváth László Imre

A hajó, ami nőket szállított

versek

Magvető

Budapest

© Horváth László Imre, 2015

MAGVETŐ

KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

www.magveto.hu

www.facebook.com/magveto

magveto@lira.hu

Felelős kiadó Nyáry Krisztián

Felelős szerkesztő Király Levente

A könyvet Pintér József tervezte

Műszaki vezető Bezúr Györgyi

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-14-2878-0

Sokféle utazás

Júdás imája

Harminc ezüst nélkül is

kiadlak, leírlak,

csak úgy magamnak.

Te választottál, utolsó tanítványnak

(ha olvassák a névsort,

az én nevemre várnak).

Szerettél. Szerettelek.

Mindig csak most isszuk

a bort, töröd a kenyeret.

Csókkal, soha ennyire, összeér

két szereplő, számodra a történet

átlátható, tiszta, nekem csak

ez az egyetlen pillanat.

Nem tagadlak meg: örökre

én leszek, aki elárultalak.

Miért lenne kevesebb

Kiszáradt tenger alján buszozunk,

rázkódik a busz a vékony, töredezett-hajszál úton.

Az Alföld kataton, nincsenek zátonyok,

csak látásunk határai vannak. Ülünk

egymás mellett, összeérünk, mint ezzel

a mostani poros tükörtalajjal ért össze

egyszer az ősi, gazdag, több kilométer magas tenger.

Benne hatalmas halak, fölöttük nincsenek

halászok, nincs is ember. Miért lenne kevesebb,

ha ugyanúgy kiszárítana minket egymásból az idő?

Kívülről tudod az egész történetet, tudsz sokezer

évekről beszélni, szakmád a földrajz.

Szerinted úgy értem, hogy mikor a tenger kiszáradt

innen, a hordaléka töltött fel mindent a helyén,

ma a Pannon-medence azért ilyen jó talajú,

termékeny, tehát a kiszáradás: megváltozás, átalakulás,

születés. Nem, nem úgy értem, mondom,

hanem hogy vesztenénk egy tengert,

mindent magunkból, vagy legalábbis én,

ha eltűnnél belőlem.

Isten megállt órája minden beláthatatlan,

hosszú napján kétszer pontos,

most éppen így, hogy átkarolsz,

kiszáradt tenger alján ülünk,

rázkódó buszon, egymás mellett.

Nem épkézláb mondatok

ma kitöröltem az összes eddigi smst, hogy a beérkezőknek

legyen hely, értesítettek a számlámról, azt hittem, te írtál, az nem fér

már el, a félelem visszatért, rájöttem, milyen egyedül és nevetséges vagyok

és hogy a tárgyi bizonyítékok kellenek és tárgyi bizonyíték

a test, azért fontos, ezért lehet igazán bemocskolni

például pornóval, pedig például az ondó

nagyon fontos tárgyi bizonyíték lenne, díszítést csináltak belőle

vagy egyfajta furcsa luxusételt, mindenütt ott van,

konkrétan hánysz tőle, pedig az ízek fontosak és elkeseredtél

talán, megsértettelek, mikor mintha diadalt, az ujjaimról lenyaltam

azt a nedvességet, aminek nincs neve (miért?), ami tárgyi bizonyítéka

annak, hogy benned voltam, mozdulatokkal kiszakítottalak,

nem tudom, akármiből is, ez most jó, egyszerűen jó, te vagy,

előtte az erkély betonpadlójára kerültünk, kiborítottuk az edényt,

félig tele volt hamus, csikkes vízzel, nem hoztál más nadrágot

a néhány napra, én igen, nekem a kabátom büdös leírhatatlanul,

senki sem veszi észre, senki sem vesz észre semmit,

nincs fölöslegesebb a félelemnél, mindig figyelnek ránk,

le kell szakadni, hogy kettesben, még nem érek hozzád,

csak megint leterítem azt a kabátot, még tiszta, süt a nap,

ráülünk elszívni egy cigit, csináltunk három előnytelen

fényképet, közelit kettőnkről, csak háromszor két fej és

beszélgetünk, miért nem értik ezek Prágát, nekünk

könnyű persze, mi vagyunk Prága éppen, lesétáltunk

a várból utána, te a tériszonyod miatt féltél, elsodornak,

leröpítenek a körülöttünk száguldozó gyerekek,

nevettem rajtad, kapaszkodtál belém, persze te többet rajtam,

mert a galambokat végig kerülgetni kellett, rikító gyengeségem

a madarak, szeretem, ahogy mosolyra húzódik a szád,

az önkéntelenségét, ahogy a fogak félig

előbukkannak, leírni ezt is, le lehet, visszafelé a buszon

például teleírtunk egy fényes felületű prospektust,

valami kristályokat reklámoz, az egész világ tele van

üveggel és most már ezzel a kék tintával

a kézírásod árkaiban, hogy haza

szeretnél menni velem, írod, hogy egész nap

kívántál engem, de lehet, hogy az egész csak

biokémia, írod, mint ahogy valószínűleg

az én verseim csak indiszkréció, a szerelemről

épkézláb mondataink nem voltak.