KOLLÁR-KLEMENCZ LÁSZLÓ

Miért távolodnak a dolgok?

KOLLÁR-KLEMENCZ LÁSZLÓ

Miért távolodnak a dolgok?

(új természetírások)

MAGVETŐ

BUDAPEST

© Kollár-Klemencz László, 2015

MAGVETŐ

KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

www.magveto.hu

www.facebook.com/magveto

magveto@lira.hu

Felelős kiadó Nyáry Krisztián

Felelős szerkesztő Szegő János

A borítót Révai Sára fotójának

felhasználásával Pintér József tervezte

Műszaki vezető Bezúr Györgyi

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-14-2880-3

A könyv megírása idején a szerző NKA Alkotói Ösztöndíjban részesült

Anyának

A gyors kakukk

Velük minden rendben volt, várták a karácsonyt. Toszka a feleségének kakukkos órát vesz ajándékba. A lánya mobiljának az ébresztője kakukkos óra hangon csilingelt reggelente, és a felesége talán egy ilyen reggel mondta el karácsonyi kívánságát. Az is lehet persze, hogy mást mondott, csak ő ezt hallotta.

A karácsony legnagyobb meglepetésének szánta. Az erdészház dísze lesz. Akkor őt egy kakukk tudta leginkább boldoggá tenni, vagy csak annyi, hogy mondja azt valami néha, hogy kakukk.

Először régiségekkel foglalkozó ismerősénél érdeklődött kakukkos óra ügyben. Az lebeszélte. Sok vele a baj, nem lehet javítani, rossz minőségű, újat meg már nem lehet szerezni. Nem divat. Állítólag zavarja az embereket. Minden órában és sokat kakukkol, még éjszaka is, és olyan nincs, ami éjszaka nem. Majdnem lemondott az ajándékról.

December elején benézett mégis a Szent István körúton egy óráshoz. Használt órákat árul, nagyon szép hetvenes évekbeli karórái vannak. Segítőkész volt, elmondta, a Széna téren van egy órás, ő foglalkozik ilyesmivel. Egyenesen odament. Az órás nem volt ott, ebédidő. Ivott egy kávét, visszament.

Kért kakukkos órát, mire az órás mondta, hogy telefonál, mert neki elfogyott. Van még egy Budapesten, az egyik óraüzlet kirakatában. Kérdezte, baj-e, ha ilyen kirakati darab. Toszka inkább arról érdeklődött, hogy hogyan néz ki. Kétféle kapható. Az egyiken szarvas van és két kis puska, s ez talán kicsit nagyobb, mint a másik, aminek viszont két kismadár ül a tetején, na az meg a kisebb. Toszkának így látatlanban a szarvasos jobban tetszett. Olyan vadászos benyomása támadt tőle, bár a dupla madaras is közel állt hozzá. Egyébként német gyártmányú, igazi fából készült, kakukk a Fekete-erdőből, jól működik és javítható, de azt nem tudom, hogy a kirakati egyetlen darab madaras-e vagy vadászos.

Kell, mondta Toszka, s kitette az asztalra az előlegnek kért pénzt. A férfi megmerevedett néhány pillanatra, mintha nem nézte volna ki belőle a kakukkosóra-vásárlót. Kicsit megtévesztő Toszka sapkája, de bárhová belép, igyekszik idejében levenni. A pénz az asztalon volt, örömmel írt egy papírt, és megbeszélték az átvétel időpontját.

Ekkor láthatta meg először. A szemüveges órás egy színezetlen, mezei kartondobozt vett elő. Távoli város műhelyében csomagolhatták össze, kézzel. Kibontotta, s benne az óra, naiv ákombákomos rajzokkal teleírt, sárga üzembehelyezési papírral letakarva. Levette róla, alatta kis fadobozt látott. Nagyobbnak gondolta. Az órás óvatosan kiemelte, s elmagyarázott mindent: hogyan kell beindítani, a pontos időt beállítani. Végighallgatta, különös tekintettel a kakukkoltatásra. Fél előtt és egész előtt öt perccel lassítva kell tekerni, hogy legyen ideje felhúzódnia a kakukknak, majd ki kell kakukkoltatni rendesen, hogy mindig annyit üssön, ahány óra van. Boldogan vitte haza és eldugta a vendégszobában az ágy alatt.

Eljött a karácsony, s a kakukkos óra a fa alá került. Talán a felesége is örült neki, de az ajándék sokkal közelebb állt Toszkához. Mindig is közelebb állt. Lehet, nem gondolta komolyan, hogy ezt kér. Karácsony másnapján a helye is meglett. A cserépkályhával szemben a nappaliban felfúrt egy tiplit, emlékezetből összerakta az órát, és felakasztotta a falra. Felhúzta, s a kakukk belekakukkolt a közös életükbe először.

A Kicsinéniéknek volt kakukkos órájuk falun, de az műanyag volt. Az ő órájuk fából van, csak a kakukk van műanyagból, azt meg óránként csak kétszer látják. Csodálatos hangja volt. Egy gong szólalt meg először, utána jött ki a kakukk. Jól kitalálták. El lehet zárni, az ajtaján van egy rigli, ha azt ráhajtjuk, a kakukk nem jön ki. Nekimehet ilyenkor az ajtónak.

Örültek neki, és várták, hogy menjenek bele az estébe, mikor majd sokat kellett kakukkolnia. Este meg csak ültek, és gyönyörködtek a hangjában.

Toszka egyik éjjel két órakor ébredt fel, az óra épp akkor kakukkolt. Ha fáradt volt, soha nem tudta éjszaka az óra felébreszteni. Egyszer mondtak valamit a tévében, amiből mindenre fény derült volna, de a kakukk épp a mondat alatt kakukkolt. Toszka először érezte úgy, lehetnek pillanatok, amikor mindez zavaró.

Karácsony harmadik napján a felesége megjegyezte, hogy egy kicsit mintha gyorsan kakukkolna. Minél jobban figyelték, annál gyorsabbnak tűnt. Szilveszterkor barátok jöttek a házba, mindenki a sebesen kakukkoló óráról beszélt. Szégyellte magát, hogy a kakukkos órája rohan. Leakasztotta a falról, és megpróbálta megszerelni, hátha tud rajta lassítani. Rájött az egyszerű kis szerkezet működésére, de nem mert belenyúlni. Vissza kellett vinni a boltba az ünnepek után. Az órás csak január harmadikán nyitott ki, addig Toszka a kocsi csomagtartójában hurcolta. Kanyarokban gongatott.

Csütörtökön, harmadikán levett sapkával állt az óráspultnál, kezében a kartondobozzal.

Minden rendben van a kakukkos órával – kezdte, és ő nem mániákus, de… Ekkor belépett egy másik vevő is, és mögé állt. Csak az a baj, hogy – s közel hajolt – túl gyorsan kakukkol – súgta. Az órás ránézett, felvonta szemöldökét, s valami olyasmit motyogott, hogy az lehetetlen, Toszka erre mondta, hogy lehet, esetleg lassabbra lehetne állítani, de én nem értek hozzá, ezért hoztam el. Az órás kivette a dobozból, s kérdezte, hogy hol van a súly. A toboz formájú vasnehezék. Elég lenne csak az egyik. Nem volt nála. Álmában se gondolta volna, hogy nincs a boltban. Súly nélkül nem tudja megállapítani, hogy gyors-e vagy lassú – magyarázta az órás, felakasztotta a falra és húzkodni kezdte a láncot. Ha gyengén húzta, akkor lassan kakukkolt, s ha erősebben, a kakukkolás gyorsult. Így kakukkol? Nem, gyorsabban. Így, s húzott még egyet a láncon. Kábé – mondta Toszka. Ekkor bejött egy idős asszony a középkorú lányával. Jé, kakukkos óra! – kiáltott fel a lány. A Toszka mögött álló nő mindeddig türelmesen várt, de most mondania kellett valamit: Ez éjszaka is kakukkol!

Toszka otthagyta az órát.

Másnap visszament a tobozokkal. Vitte mind a kettőt. A férfi mosolygott, s felakasztotta a kis kampóra az egyiket, majd elengedte. A mutatót öt órához tekerte és megkakukkoltatta. Toszka kissé aggódott, nehogy máshol másképp viselkedjen, de gyorsan kakukkolt, épp mint otthon. Nem rezdült az órás arca, és így a szemüvegét sem kellett megigazítania, ő is érezte, hogy valami nincs rendben. Vásárlók érkeztek az apró üzletbe. Az órás ügyet sem vetett rájuk, csak a kakukkos órára koncentrált. Most felhívom a másik üzletet, megkérem, hogy kakukkoltassanak bele a telefonba egy ugyanilyen órát. Összehasonlítjuk, magyarázta. Toszka izgatott volt, a mögötte tornyosuló tömeg egykedvű.

– Szervusz, Géza! Te, ne haragudj kérlek, de egy kakukkos órát hoztak vissza reklamációra. Az a baja, hogy gyorsan kakukkol, s szeretném összehasonlítani, lenne egy kis időd erre? Köszönöm, állítsd tizenkettőre…, most tekerd oda, jó, hallgatom. – A füléhez szorította a kagylót, és néhány másodpercre csendben maradt. – Most én mutatom. – Odalépett Toszka kakukkos órájához, a tizenketteshez tekerte a mutatót. – Indítom. – És indította. – Hallod? Mit gondolsz? – Rövid csend. – Úgy tűnik. – Az órája még mindig kakukkolt. Ekkor odalépett, Toszka füléhez tartotta a kagylót, és várt. Valahonnan a város másik végéből gyönyörű kakukkos óra hang szólt a telefonban. Lassú volt, magabiztos, türelmes. Az időhöz türelem kell. És még a hangfekvése is szebb volt. Egy igazi kakukk. Lassabb. Mondta Toszka. – Illetve, gyorsabb az enyém, úgy értettem. – Már vagy negyedórája ment a tesztelés. Hátrafordult, mert zavarban érezte magát a többi óráshoz jövő előtt, és elnézésüket kérte röviden.

Kicseréljük. Egyszerűen kicseréljük, mondta az órás, s elrakta a másik tobozt is. Adott egy telefonszámot, hogy a következő szerdára itt lesz az óra, de mindenesetre előtte telefonáljon. Megköszönte.

Egy hét múlva elhozta az új órát. Felakasztotta. Megint lett kakukkos órájuk. Az első napokban minden rendben volt. Senki nem mondott rá semmit. Két hét múlva a felesége megjegyezte, hogy este nagyon sokat kakukkol. Egy hónap múlva Toszka úgy érezte, nemcsak hogy sokat, de egyre gyorsabban is.

Néha elfelejtik felhúzni.

Hogyan lett Toszka szerény

Toszka nagyon várta a tavaszt. Már előző évben is, de ennyire talán még soha.

Gyerekkorában minden évben felírta az első hó dátumát. Általában november huszonharmadikára esett. Örült a hónak, de februárban már rugdosta a megfagyott hódarabokat, hogy gyorsabban olvadjanak. Volt olyan farsang, mikor rövidnadrágban mehetett az iskolai ünnepségre. A tél vége mindig egy edzőcipőt sejtetett, amit, ha kiengedett a tél – nőnap körül –, a nehéz téli cipő helyett lehetett felhúzni. Attól kezdve könnyebb volt a járás, öltözés, vetkőzés, és a jövő is könnyebben jött.

Március huszadika volt, és a tél nem engedett. Amióta az erdőben él, jobban érzi a tél súlyát. Abban az évben is eltűntek mindenhonnan a színek és a szagok.

Megunta, elege lett. Sok lett ez neki, és ő is sok lett önmagának. Türelmetlen volt mindenkivel, nem tudott nem az lenni. Elment a cipőboltba, vett egy edzőcipőt, eltette egy dobozba, és leutazott Szigligetre megvárni a tavaszt. Mikor visszajön, már felveheti.

Csak öt-hat nap. Net nem lesz, telefonja is csak este. Talán a Sokol zsebrádió recseghet néha híreket, ha van benne elem. Mikor benyitott a faházba, arra gondolt, nem szólal meg egy hétig. Vagy csak motyog magában, magának, hogy ezt ide, azt oda.

A boltban felpróbált két edzőcipőt. Feketét szeretett volna venni, de volt ott egy fehér. Nem volt rajta felirat, kicsit bumszli volt, és a rüsztje eleve magas, mintha az ő rüsztje is magas lenne, és nem lenne lúdtalpa. Mindig irigyelte a Simont a magas rüsztje miatt. Neki volt a legnagyobb rüsztje azok közül, akiket a nyolcvanas években ismert, meg pont ilyen edzőcipője. Fehér, fűzöld csíkokkal.

Ez az én új cipőm. Megtaláltam. Olyan, mint én, illetve amilyen én szeretnék lenni majd tavasszal. Magas szárú, rugalmas és fűzöld.

De addig Toszkának túl kellett élnie a telet. A boltban a fehér mellett volt egy fekete is. Felpróbálta. Szerény volt, városi, elég kényelmes, talán kényelmesebb, mint a fehér, de ez feliratos: air-valami pirossal a sarkán.

Nem tudta eldönteni. Jön a tavasz, és nem tudja, melyikkel lépjen bele. Az eladó srác azt mondta, hogy a fekete jobban áll, erre bejött egy másik eladó a szomszéd boltból, ránézett a lábára, és megkérdezte, hogy ez a fekete meg hogyan került ide? Ők nem eladók, inkább cipőképviselők, akik azért dolgoznak itt, mert legfőbb vágyuk, hogy ilyen cipőjük legyen. Mint az autókereskedő, akinek nem volt autója, de mindig szeretett volna egy nagyot, ezért nyitott egy autókereskedést.

Most érkezett – válaszolta. Na jó, akkor majd átjövök – mondta. Toszka teljesen meg volt keveredve. Mindenki a feketét ajnározta, neki is tetszett, de a fehérhez húzott a szíve, és megvette. Boldogan vitte haza. Tavasz lesz most már biztosan.

Délután összepakolt néhány ruhát az új cipő papírzacskójába, egy kis kenyeret meg sajtot, sok üres kétliteres borosüveget, amik tavalyról maradtak, pálinkát a megérkezésre és a reggelekhez kísérőnek. Betette a láncfűrészt benzinnel, láncolajjal, faragókészletet, egy cseresznyefarönköt, amit majd, úgy képzelte, farag, de még soha nem állt neki. Két könyv, mert az egyik unalmas. Füzet, fényképezőgép, kis zsák zab, és Ágika, a kecske.

Megterített neki hátul a kocsi csomagtartójában és odavonszolta. Nem tiltakozott túlságosan. Ahogy kihúzta a kerítésen, Kornélia, a másik kecskéje azonnal mekegni kezdett, hova viszi a barátját? Az Ági kicsit visszamekegett, aztán beszállt a kocsiba és indultak.

Nem hagyhatta itt, a Viki nem vállalta el, mert azt mondta, hogy nehéz megfejnie, állandóan el akar ugrani, és tartani kell, közben meg fejni, aztán megugrik, kiborítja a tejet, amit nagy nehezen lefejt, szóval ha megugrik, akkor meg iszonyú erővel kell tartani, mert elmegy, neki meg nincs ereje, most böjtöl.

Vitte Ágikát társnak, gondolta, meglesznek ketten, legalább jobban megbarátkoznak, mert Ágika félt mindenkitől. Be sem megy a boltba, ellesz kecsketejen egy hétig.

A napokban hallott egy Nelson admirálissal kapcsolatos mondatot, aki amikor belebetegedett a sok harcba Napóleon ellen, és befeküdt az itáliai hercegnő ágyába pihenni, akkor azt mondta neki a hercegnő, aki amúgy bele volt esve, hogy egy hétig csak kecsketejet fog inni, és meggyógyul. Mintha Toszkának mondta volna.

Kábé kilenc körül már Füreden volt, vett a benzinkútnál három rizses csokit meg egy sört. Ágika nézelődött, nem is mekegett egész úton. Általában egy kecske akkor mekeg csak, ha baja van. Utazott ő már ebben a kocsiban vele nem is egyszer. A múlt nyáron megunta a sok kecskét, és visszavitte Ágikát a régi gazdájához. Nem volt kedves soha senkivel, nem volt barátkozó, meg kicsit torz a feje, születéskor torzulhatott így el. Bár szánentáli, fajtiszta, hófehér kecske, mégis Kornéliát jobban megszerették. Érdeklődőbb, bátrabb, kedvesebb volt mindig. Valószínűleg így gondolkodhatnak mások is. Nekem is érdeklődőnek, bátornak és kedvesnek kéne lennem – gondolta.

Tavaly Kornéliának gidája született, amit felnevelt. Fejés közben megbarátkoztak. Ágikának tavaly még nem volt gidája. Idén februárban született az első, de néhány nap alatt el is pusztult, a hideg miatt, vagy mert eleve gyenge volt. Nem evett, csak feküdt, nem állt fel, nem ment az anyjához. Toszka próbált segíteni neki, az anyjához tette, aztán fél napig úgy tűnt, minden rendben van, de estére megint legyengült. A Viki behozta a házba, cumisüvegből etette, éjszakára az ágy mellé tette. Toszka arra jött haza, hogy a szobában a lánya, a Viki és a kecskegida alszanak.

Reggelre elpusztult, elásta a kertben. Azóta feji Ágikát. Ivott az első fejésből is, amit szegény kisgidának kellett volna. Sűrű sárga tej volt, szégyellte magát. Elinni más gyereke elől a tejet? Bűn-íze van.

Az elején neki is nagyon nehéz volt elkapni Ágikát, de rászerelt egy spárgát. Azóta így rohangál a kertben, Toszka megközelíti, ő menekül, ráugrik a spárga végére, ő ránt egyet rajta, Toszka majdnem elesik, és megvan. Kiköti, kezdődhet a fejés, és ez így megy minden áldott nap. Azt hitte, néhány hét alatt megszelídül. Őt már egészen jól elfogadja, mikor feji, rágogatja, nyalogatja, bámulja, de elkapni még mindig nehéz. Fejés közben a Kornélia is oda szokott menni, nézi, mit csinálnak, beleszagol a tejbe, rágja Toszka cipője nyelvét, leveszi a sapkáját, húzkodja a haját. Féltékeny, hogy nem vele foglalkozik. Aztán ráhajtja a fejét Ágikára, ott gubbasztanak hárman.

Másfél liter naponta, az nem kevés, kábé húsz perc. Aztán felforralja, összegyűjti, megalvasztja, és sajtot csinál belőle.

Tíz körül értek be Szigligetre. Mindenhol sötét volt és csend, mint minden normális faluban télen este tízkor. A ház rendben volt, megint nem tört be senki, a kulcs működött, bekapcsolta az áramot. Kikötötte Ágikát, öntött neki vizet egy lábosba, a kecske csodálkozva bambult a sötétbe. Elindította a fűtést, ami egy nem téliesített faházban egy kis elektromos radiátor, betette a láncfűrészt, a kajákat, a hálózsákot, a ruhákat, a fafaragókészletet, mindent.

Ivott egy kupica pálinkát, evett egy kicsit, megitta az üveg sört. Jó lenne most így nem beszélni napokig semmit. Ez arról jutott eszébe, hogy amit csinált, azt mindig mondta magának. Lehet, hogy még ezt sem kellene. Nem fogok fürödni és beszélni. Enni is csak kecsketejet. Faragok, nem autózom, gyalog megyek mindenhova. A nővéremékhez is, ha hívnak. Hétvégén jönnek Mindszentkállára. Nem, nem megyek sehova. De ha mondjuk el akarok menni borért Szent György-hegyre? Hová teszem a kecskét? Kikötöm addig a kertbe, vagy viszem magammal és együtt sétálunk Szigliget és Tapolca között? Itthon nem hagyhatom, nehogy elvigyék, vagy a kóbor kutyák megtámadják, lehet, hogy be kellene zárnom addig valahová.

A sufniba nem zárhatta. Bár a hosszú sétákhoz elhozta otthonról a mogyorófa sétabotot, azt tervezte, sokat lesz otthon, kivágja az elvadult akácfákat a kertben. A kecske meg legelészik közben.

Aztán levetkőzött, lekapcsolta a villanyt, és belebújt a hálózsákba.

Lejött Szigligetre szerénynek lenni, és majd szerényen fog hazamenni – gondolta. Annyira megerősödik majd benne a szerény érzés, hogy ettől kezdve mindenkivel türelmes lesz, mindenkit meghallgat. Konkrétan szerény lesz, ami azt jelenti, hogy ha nem kérdezik, nem mond semmit, ha kérdezik, akkor mond, de csak halkan. Erről álmodozott és ez akkor ott, a sötétben a kecskével, pálinkával teljesen hihető volt.

Éjszaka arra ébredt, hogy fázik. Alulról. Ennek a hálózsáknak nagy hidegben is meg kellene védenie. De sötét volt, és nem tudta a hálózsák cipzárját behúzni. Egy zsákot még magára terített, de tovább fázott. Ekkor mocorogni kezdett a padláson valami állat, pele vagy egér. Egész éjszaka fel-alá szaladgált. Lehet, hogy az állatnak túl melege lett attól, ahogy Toszka sugározott a radiátorral. Toszka viszont továbbra is fázott. Nem dugta ki a fejét a pokróc alól, mert nem esett jól beszívni a hideg levegőt. A pokróc alatt meg fulladozott egy idő után. Megszomjazott, kiment mezítláb a konyhába, hogy vizet töltsön. A betonpadló jéghideg volt, reszketett, melegre vágyott, melegre. Hajnalig.

Világos volt, nem tudta, mennyi az idő. A szobában egész éjszaka ment a fűtés, de ugyanolyan hideg volt reggel, mint előző este. A kecske jól aludt, kikötötte, megetette, ő meg ivott egy forró teát. Fáradt volt, az ágyat kívánva visszafeküdt a sötét, hideg szobába. Bebújt a hálózsákok alá és rálapult a radiátorra. Nem mozdult, érezte, hogy valami baj van. Nem tudta, hogyan változtasson ezen, és hogyan érezze magát jobban. Talán aludt egy kicsit. A mennyezetet bámulva rájött, hogy ha sok takaróval beszigeteli a helyiség tetejét, akkor legalább ezt a szobát téliesítheti, és itt maradhatna pár napot. Nem dőlne dugába rögtön első reggel a szerénnyé válás. Összeszedte magát, és elkezdett téliesíteni. Deszkákat tett a mennyezet gerendáira, azokra meg kiterítette az összes létező pokrócot, aztán fűtött. Kiment megfejni az Ágikát. A teraszon fejte meg, sokkal rövidebb fejésnek tűnt, mint otthon. Hó és zúzmara borította a Badacsonyt, a Balaton élesen csillogó, hideg-zöld színű volt. Lehet, hogy lázas vagyok. Aztán felforralta a tejet és ivott két nagy bögrével. A meleg, friss tej végigmarta hideg testét. Forrónak érezte a tejet is, a testét is. Fáradt volt, visszafeküdt a szobába. Nem volt melegebb. A csontjáig át volt fagyva, remegni, köhögni kezdett.

El kell innen mennem. Ha még egy éjszakát itt maradok, örökre lehűlök.

Felhívta a sógorát, hogy mi a helyzet, mert átköltözne hozzájuk Mindszentkállára. Ő és a kecske. A kecske és ő, szerényen. A kecskénél kicsit elhallgatott. Meddig akar maradni? Mert ők hétvégén jönnek le. Mondta, hogy át van fázva, esik a hó, kibírhatatlanul hideg van, nincs sehol senki, és megpróbál nem hazamenni, hanem csak pár napra valahol pihenni.

Örült, de a kecske miatt kérte, hogy ha odaér, hívja fel, hogy megmondja, pontosan hova kösse ki. Fent rendezkedjen be, az emeleten. Toszka is örült, bár egyre magasabbra szökött a láza.

Visszacuccolt mindent a kocsiba. Láncfűrész, fafaragókészlet, táskák, kaják, hálózsák, és a végén a kecske. Már járt a motor. Úgy hagyta el Szigligetet, mintha ott se lett volna. Szar érzés. A Káli-medencében kábultan vette a kanyarokat. Köveskál, nyáron itt piacoznak a pestiek, jobbra a kecskés, akitől az oltóanyagot vette, meg két éve néhány tyúkot is. A dombtető, ahová télen elhozott egy filmes stábot, hogy megmutassa, milyen szép innen a kilátás, de mire ideértek, köd lett, a bokrokat is alig vették észre. Alatta meg az a ház, amit hatalmas barackos vesz körül. Szép nagyra nőttek az elmúlt négy-öt évben. Nem is értette, mikor nőttek meg. Itt nemrég kezdődött neki minden. Legalábbis úgy tűnt. Ők sem járnak Szigligetre olyan régóta, a nővére háza is csak most lett kész. Nemrég. De nem tudta, mi az a nemrég. Hogyan nőttek meg mégis a fák? Meg a gyerekei? Lázas volt és szomjas. A kocsiból bámulta a borospincéket, arra gondolt, neki is jó lenne egy ilyen, de minek. Aztán meg nem tudná, hogy mennyi az idő. Az idő érzékelésének elvesztése katasztrófa. Bizonytalan volt mindenben, amire gondolt. Próbált nem gondolni semmire.

Mindszentkálla bejáratánál van az ország legszebb keresztje. Jézus zömök, dundi angyal. Becsöngetett a szomszédba, Laciékhoz. A foxiszerű kutya sokáig ugatta. A felesége jött elé, először nem ismerte meg, aztán Toszka elmondta, hogy a nővére kulcsát szeretné elkérni, mert összefagyott Szigligeten, és átköltözne néhány napra. Lejött pihenni, de hozta a kecskét is, bent van a kocsiban. Ha azt mondta volna, hogy egy csaj van a kocsijában, azt is így mondta volna. Megkapta a kulcsot, lehet, hogy hamarosan visszahozom, mondta, ha rosszabbul érzem magam, inkább hazamegyek, de még megpróbálom, lefekszem a melegben, és kicsit jobb lesz.

Mikor a kecskét mondta az asszonynak, hogy nem tudja, hová fogja kikötni, éjszakára elzárni, ő is csóválta a fejét. A nővérééknél olyan hely nem nagyon van.

Aztán beállt a kertbe az autóval. Nehezen ment minden, a lakatkinyitás, a kapu, a kőeltolás, a megfelelő kulcsot a megfelelő zárba. Melegre vágyott, és forró ételre. Bement, a konyhában biciklik voltak a mosogatónak támasztva, meg a fűnyíró az ebédlőasztal mellett.

Kikötötte Ágikát a diófához, és felhívta a sógort. Ne oda kösse – mondta, mert mindenhová ültetve van, inkább a sarokba. És elmagyarázta, hogy hogyan fűtsön be. Sajnálta a kecskét, mert rájött, hogy hiába van Mindszentkállán egy faluban egy kétszáz éves házban, ahol évszázadokon keresztül állatokat tartottak, ide, ebbe a kertbe kecskét hozni nem lehet. Minden gyepesítve van, mindenhová gyümölcscserjék és fák, meg virágok, fűszernövények vannak ültetve. Ha az ő éhes Ágikája lerág valamit, abból családi botrány lesz.

Rőzsét szedett össze, rátekerte a gázt a csutkára, és begyújtott a kiskályhába. Meleg, csak meleg legyen! Lett is.

A radiátorok pillanatok alatt felforrósodtak, a kiskályhában hamar izzott a fa. Befeküdt a kanapéra, betakarózott és elaludt.

Arra ébredt, hogy mindenhol csend van, szomjas és éhes. Ereje nem volt boltba menni. Feküdt mozdulatlanul, és nézett ki az ablakon. A szomszéd ház tetejét látta csak. Mint az első gólyák, mikor túl korán érkeznek vissza.

A falu olyan volt, mintha nem lakná senki. Vagy ha lakik is, életjelet senki sem mutat télen. A Laci felesége is azt mondta, hogy épp telefonált, azért jött ki késve, de valahogy olyan nagy volt a mozdulatlanság, hogy azt gondolta, itt az emberek maguknak telefonálnak. Míg ott volt, az utcán két ember ment el.

Gondolta, bekapcsolja a tévét, az családias. Nem volt az, kikapcsolta. Kiment megitatni a kecskét. Felhívta a sógort, hogy éjszakára hová kösse. Azt mondta, hogy vigye át esetleg a kecskéshez, mert náluk nincs olyan hely. Lehet, hogy hazamegy, mondta, mert a kecske túl macerás ebben a kertben, és ő is elég szarul van. Aztán visszahívta, meg a nővére is, hogy elintézték a kecskét, a szomszéd Laci, ha hazajön, majd átviszi egy eladó házhoz, ott sok istálló van. Maradjon ott, ne menjen sehová, a Marika ad mindenféle gyógyszert, ha lázas, ők meg másnap este jönnek. De tudta, már nem marad. Jobb lesz neki, ha megy, mert nem lesz jó társaság a következő napokban itt betegen senkinek. Szomorúak voltak, már elképzelte a nővére, hogy teáztatja majd, meg süt neki finomakat.

Ágit visszatette a kocsiba, bezárt mindent, visszavitte a kulcsokat, és elindult haza.

Egyre szarabbul volt, de szerénynek érezte magát. Vagy az elesettségtől, vagy a láztól, vagy a kudarctól. Otthont kívánt, a Viki mellett lenni, nézni a lányát, hogy mit csinál, forró teát inni, meleget enni és aludni. Még világos volt, remélte, hogy kitart Veszprémig, és nem kell sötétben kómásan hazavezetnie. A Bakony-fennsíkon hóviharba került, aztán Veszprémnél kitisztult. Néha nyögött a kocsiban. Este kilenc körül megérkezett. Viki örült. A téli bakancsát otthagyta a faházban. A tavaszi cipő a dobozban várta. Másnap megnézte. Nem tetszett. Kicseréli a feketére.