Danyi Zoltán

A dögeltakarító

Danyi Zoltán

A dögeltakarító

Magvető

Budapest

© Danyi Zoltán, 2015

MAGVETŐ

KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

www.magveto.hu

www.facebook.com/magveto

magveto@lira.hu

Felelős kiadó Nyáry Krisztián

Felelős szerkesztő Turi Tímea

A borítót Pesti Emma Itt élni, azt nem lehet... I-II.

című festményeinek felhasználásával Pintér József tervezte

Műszaki vezető Bezúr Györgyi

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-14-2930-5

I.

AMERIKA

1

Megmozdult a föld, mondta, vagy lehet, hogy csak a lába remegett, Berlinben egész nap az utcákat járta, napok óta csak járkált, reggel kezdte, és késő éjjelig meg se állt, legfeljebb arra az időre, amíg megevett valamit a töröknél, azután folytatta, járkált le-fel, és csak éjjel tért vissza a kölcsönkapott lakásba, késő éjjel, főzött magának egy nagy adag cikóriát, és a tévé elé ült, de a hírekben nem volt szó földrengésről, pedig rengett, napok óta érezte, hogy remeg, persze a tévé előtt rögtön elaludt, és mire felébredt, a cikória kihűlt.

2

Az ápoló feltehetően egy szót se értett az egészből, és különben is már régen kiment, most tehát egyedül volt a szobában, az ágyon feküdt, és fehér volt körülötte minden, az ágy, a szék, a padló és a falak, és fehér volt az ablak, és az ablakon a rácsok is fehérek voltak, odakint eső szitált, vagy épp elállt, és egy katonai repülőgép húzott el az égen, de az is lehet, hogy csak képzelődött, mert otthon, ha nem tudott aludni, a Duna-parton sétált, és ilyenkor gyakran megesett, hogy vadászgépek dübörögtek el felette mélyrepülésben, az ég úgy remegett, ahogy most a térde remeg, persze már az is csoda, hogy ezek az ócska szerb vadászgépek egyáltalán a levegőben tudtak maradni, mondta az ápolónak, aki megint benyitott, és egy fehér bögrét rakott az éjjeliszekrényre, azután kiment, és akkor egy ideig csak nézte a bögrét, nézte a fehér szekrénykét mereven, majd eszébe jutott, hogy hol hagyta abba, és azzal folytatta, hogy attól kezdve már világosan látta, hogy egy fehér füzetre van szüksége, mert egy nagyszabású terv körvonalazódott lassan a fejében, vagyis nem a falfirkák és nem az alacsonyan dörgő vadászgépek, hanem csak a fehér füzet miatt indult el, mondta, majd a kezébe vette a bögrét és belekortyolt az édes löttybe, de félre ne értse, nem a kék vagy a fekete füzetekkel volt baja, nem, még akkor se, ha ez most egy kicsit zavarosnak is tűnik, mert higgye el, lesz ez még tisztább is, neki már otthon szépen összeállt az egész a fejében, és akkor eldőlt, hogy nem maradhat tovább Szerbiában, úgyhogy nem a falfirkák, nem a roncsgépek és nem a fojtogató bűz üldözte el, hanem a fehér füzetek, mert ha ép ésszel nem is, de legalább szárazon meg akarja úszni, akkor nincs más hátra, mint irány Amerika, mondta, és ivott még egy kortyot, majd a bögrét visszatette a szekrénykére, és az ablak rácsain keresztül kinézett a szürkéslila égre… például, ahogy a pápa, mondta azután, mert ez is eszébe jutott, valamikor régen látta a tévében, hogy a pápa minden egyes repülőút után térdre ereszkedik, és megcsókolja a földet, jobban mondva a kifutópálya aszfaltját, és így, pontosan így képzelte ő is, mondta, hogy ha majd sikerül egyszer eljutnia Amerikába, akkor ugyanígy térdre borul, és megcsókolja a LaGuardia vagy a JFK aszfaltját.

3

Nem akart lemaradni semmiről, ezért a Sky Newst nézte, minden órában végignézte a híreket és a helyszíni tudósításokat, de soha nem a szerb tévén, mert a szerb tévé maga volt a háború, mondta, a Sky Newsért viszont kezdetben fizetni se kellett, a helyi kábeltévések ugyanis feltörték a kódot, és ingyen közvetítették az összes nyugati adót, úgyhogy élőben nézte a pápa temetését is, ami nagy szó, mivel a Sky News szerint ez volt az uralkodók és elnökök és államfők eddigi legnagyobb összejövetele a történelem során, mondta, és ezzel az eredménnyel II. János Pál pápa olyanokat körözött le, mint Winston Churchill és Josip Broz Tito, akik így, holtversenyben, csak a második helyen végeztek, a következő befutó pedig minden bizonnyal Ayrton Senna lett volna, ha nem lengetik a sárga zászlót.

4

Az első szegedi benzinkútig ment, teletankolta a megbuherált Mercedest, azután indult is vissza, és már a határ közelében járt, amikor a Kossuth Rádióban bemondták, hogy Ayrton Senna balesetet szenvedett az imolai pályán, és helikopterrel a bolognai kórházba szállították, de a sérülése olyan súlyos volt, hogy nem tudták megmenteni a baleseti sebészek, mondta az ápolónak, a leszakadt kerék tengelye Senna jobb szemébe fúródott, és hátul, a tarkó felett hagyta el a koponyáját, őt persze hidegen hagyta a Formula 1, és ha belenézett is egyik vagy másik futamba, akkor néhány perc alatt megunta, úgyhogy Senna halála sem érintette meg különösebben, de valamiért mégis úgy érezte, hogy egyszer még fontos lesz ez a perc, és valóban, Senna balesete azóta valamiféle támpontja lett a történetnek, egy többé-kevésbé biztos fogódzó, amely segít eligazodni ebben az útvesztőben, mondta, és ha már itt tartunk, tette hozzá, jó volna tudni, hogy a pápát érdekelte-e a Formula 1, a pápa nézte-e vajon a közvetítéseket, és ha igen, látta-e a pápa Senna balesetét azon a májusi napon, végül is az imolai pálya nincs olyan messze a Vatikántól, és ki tudja, hol imádkoznak többet, az imolai pályán vagy a Vatikánban, mindenesetre a pápának értesülnie kellett valahogy Senna balesetéről, ha másképp nem, az esti hírekből, feltéve, hogy a Vatikánban nézik a híreket, de miért ne néznék, a Vatikán minden bizonnyal a Sky News előfizetője, persze tisztességes előfizetője, nem úgy, mint az újvidéki kábeltévések, mondta, szóval a brazil versenyző halálhíre egész biztosan eljutott a pápához, aki ekkor elmondott érte egy imát, és könnyen lehet, hogy a pápa épp azokban a percekben imádkozott Sennáért, amikor ő a magyar benzinnel csordultig teletankolt Mercedesszel a határra ért, és beállt a sorba egy német rendszámtáblás kombi mögé, ami tele volt török Gastarbeiterekkel.

5

Emerson Fittipaldi és Nelson Piquet, ezek a nevek jutnak eszébe, Emerson Fittipaldi, Nelson Piquet és Alain Prost, mivel hármasával árulták a matricákat, amelyeket bele kellett ragasztani az albumba, de nagyon sokat kellett volna vásárolni ahhoz, hogy az album tele legyen, mert néha két vagy három egyforma kép volt ugyanabban a tasakban, és így némelyikből húsz-harminc is összegyűlt, némelyikből meg egy se, úgyhogy az egyik megoldás az lett volna, hogy az összes zsebpénzüket Formula 1-es matricákra költik, ami persze csak elméleti lehetőség volt, mert egyfelől sose volt annyi pénzük, hogy az összeset matricákra költsék, másfelől pedig az ismétlődő képek miatt ez a módszer amúgy se lett volna célravezető, ezért virágzásnak indult a cserekereskedelem, és ez volt a második megoldás, vagyis hogy a felesleges képeiket elcserélték egymással, és a ritkább képek elég gyorsan felértékelődtek ebben a csereberében, volt olyan, aki egy Nelson Piquet-ért tíz Fittipaldit is elkért, de így legalább biztosra lehetett menni, és mindenki azt kapta, amiért fizetett, és ha valakinek még így se sikerült volna kigyűjtenie az albumot, akkor volt egy harmadik megoldás, mert a cserekereskedelem mellett egyfajta ügyességi játék is kialakult, pontosabban az ügyességi játék és a szerencsejáték valamiféle keveréke, aminek a lényege az volt, hogy a két játékos fejjel lefelé fordítva lerakott egy-egy képet a földre, majd pedig úgy kellett ráütni ezekre a földön fekvő képekre, hogy a tenyér által keltett szívóerő megemelje őket, a levegőben megforduljanak, és azután fejjel felfelé essenek vissza a földre, az nyert, akinek mind a két képet sikerült megfordítania, és mivel ezt a játékot többnyire az utcán játszották, a képecskék elég hamar összekoszolódtak és meggyűrődtek, de még mindig jobb volt egy koszos matricát beragasztani az albumba, mint üresen hagyni a helyét, mondta.