Libri Kiadó

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Battle for the Nether: A Minecraft Novel

© 2014 by Gameknight Publishing, LLC

Hungarian translation © Mán-Várhegyi Réka, 2015

Cover Art © JiaSen and Cindy Anderson

A Harc az Alvilágért a Minecrafton alapuló rajongói könyv, amelynek nincs hivatalos kapcsolata sem a Minecrafttal, sem a MojangAB-vel. Vagyis nem hivatalos mű, amellyel kapcsolatban a Minecraft alkotói semmilyen állásfoglalást nem tettek közzé.

A könyvben szereplő történet teljes egészében fikció. A regényben előforduló nevek, karakterek és események mind a szerző képzeletének szüleményei. Bármelyik valós eseménnyel vagy személlyel – legyen akár élő, akár holt – esetlegesen fennálló minden hasonlóság csupán a véletlen műve.

A Minecraft® a Mojang AB hivatalos márkajelzése.

Minecraft®/TM & © 2009-2013 Mojang / Notch

A történet főszereplője, Gameknight999 teljességgel a képzelet szüleménye, és semmilyen hasonlóságot nem mutat a valódi Gameknight999-cel, aki a könyvben megjelenő figura tökéletes ellentéte, és valójában egy nagyszerű, felelősségteljes személy.

Szaklektor – Gameknight999

ISBN 978-963-310-687-7

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

A Libri Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Felelős szerkesztő Papp Sándor Zsigmond

Szerkesztő Turcsányi Réka

Olvasószerkesztő Ligeti Szilvia

A borítót az eredeti alapján tervezte Rajka Mária

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Ahogy mindig, ezúttal is szeretnék köszönetet mondani a családomnak: Geraldine-nek, aki állandó optimizmussal, amolyan „a-pohár-félig-tele-van” derűvel tekint a világra, Jacknek, aki mindig emlékeztet rá, hogy szembenézzek a félelmeimmel, és kövessem az álmaim, továbbá Hollynak, aki nem szűnő inspirációt jelent a számomra, és aki fényt hoz az életembe. Rajtuk kívül szeretném még megköszönni mindazoknak az olvasóknak is, akik kapcsolatba léptek velem, és a könyv megírására bátorítottak. Nélkülük bizonyára átadtam volna magam a kétségeimnek, és valószínűleg nem fejeztem volna be ezt a könyvet. Bízom benne, hogy elnyeri a tetszésüket.

„Ha le akarod győzni a félelmet – cselekedj.

Ha azt akarod, hogy még jobban félj

– várakozz, tétovázz, halogass.”

DAVID JOSEPH SCHWARTZ

MI A MINECRAFT?

A Minecraft egy sandbox, azaz homokozó típusú építkezős játék, amely lehetővé teszi a játékos számára, hogy lenyűgöző dolgokat hozzon létre különböző építőelemekből, úgymint kő, föld, homok, homokkő… A fizika ismert szabályai nem mindig érvényesülnek a játékban, hiszen a Kreatív módban olyan építményeket is létrehozhatunk, amelyekre nem hat a gravitáció, vagyis nem kell semmi, hogy megtartsa őket.

A program rendkívüli kreativitást igényel, ráadásul nagyon változatos. A játékosoknak módjukban áll egész településeket, a hegyoldalakban teraszosan kiépülő civilizációkat létrehozni, sőt még a felhők közé is emelhetnek városokat. A valódi játékot azonban nem Kreatív, hanem Túlélő módban játsszák. Ebben a beállításban a játékosoknak kezdetben semmijük sincs a ruháikon kívül. Mivel az éj hamar leszáll, gyorsan be kell gyűjteniük bizonyos nyersanyagokat: például fát, követ, vasércet, amelyekből aztán eszközöket és fegyvereket tudnak készíteni, és megvédhetik magukat a szörnyetegektől – az éjszaka ugyanis a szörnyek ideje.

Ahhoz, hogy megtalálják a nyersanyagokat, bányákat kell létrehozniuk, vagyis mélyre kell ásniuk a Minecraft világában. Csak így tehetnek szert ugyanis szénre és vasércre, amiből az életben maradáshoz elengedhetetlen fémfegyverek és páncélok készülnek. Ásás közben időnként barlangokra és lávával teli kamrákra, sőt akár elhagyatott bányákra és föld alatti labirintusokra bukkannak, ahol különféle kincsek várnak rájuk. Ezeken a helyeken azonban az átjárókat gyakran szörnyetegek (zombik, csontvázak és pókok) őrzik, készen arra, hogy lesből támadjanak az óvatlanokra.

Habár a vidék tele van szörnyetegekkel, a játékosoknak nem egyedül kell felvenniük velük a harcot. A hatalmas szervereken több százan játszanak egyszerre, megosztva egymással a játék világát és a benne fellelhető erőforrásokat. A felszínen falvak is találhatóak, tele NJK-kal, azaz Nem Játékos Karakterekkel, akik ezeken a településeken élnek. A falvak lakói fáradhatatlanul végzik azokat a tevékenységeket, amiket a falubeliek általában szoktak, és lakóhelyük olykor kincsesládákat is rejt – legyen azok tartalma értékes vagy kevésbé jelentős. Amikor ezekkel az NJK-kal beszélgetünk, lehetőségünk nyílik csereberélni velük, így például ritka drágakövekhez és bájitalokhoz juthatunk hozzá, továbbá néha íjra és kardra is szert tehetünk.

A Minecraft hihetetlen lehetőségeket kínáló szórakozás, amelyben a játékosok létrehozhatnak gépeket (ezeket vöröskővel lehet működtetni, ami nagyjából olyan, mint egy elektronikus áramkör), egyedi játékokat, saját pályákat, továbbá úgynevezett PvP (Player versus Player), azaz játékos játékos ellen arénákat is. A Minecraft meghatározó jellemzői a kreativitás kiaknázása, a hátborzongatóan izgalmas harc és az ijesztő teremtmények sokasága. Az egész játék olyan, mint egy hullámvasút a kaland és az izgalmak földjén. Az utazás során felemelő győzelmek és keserű kudarcok egyaránt várnak az emberre – nincs más dolgunk, mint élvezni a kirándulást.

A SZERZŐRŐL

Először a fiam hatására próbáltam ki a Minecraftot. Nem volt könnyű, hogy őszinte legyek, a srácnak úgy kellett a gép elé vonszolnia, hogy belevágjak. De azóta… Egyszerűen imádom.

A fiam látott egy videót a YouTube-on a Minecraftról, és természetesen rögtön a fejébe vette, hogy be kell szereznünk a játékot. A következő hónapban minden áldott nap arról győzködött minket, hogy milyen csodálatos a Minecraft, és hogy nem képes nélküle élni.

Végül megadtuk magunkat, és megvettük. Kiválasztott magának egy felhasználónevet – Gameknight999 –, és belevágott a dologba. Először egyedül játszott, de hamarosan odahívott minket, mert meg akarta mutatni, mit hozott létre… és be kell valljam, lenyűgözött a látvány. A kölyök egy óriási kastélyt épített, aztán egy akadálypályát, tele mozgó részekkel, aztán egy föld alatti várost… Teljesen megdöbbentünk azon, hogy milyen fantasztikus dolgokat alkotott. Mivel hivatásom szerint mérnök vagyok, nyomban megtetszett a lehetőség, hogy én is építsek valamit, úgyhogy odaültem a géphez, és hagytam, hogy a fiam megtanítsa nekem az alapokat. Pillanatokon belül vettem magamnak is egy felhasználónevet, és ettől kezdve Monkeypants271-ként csatlakoztam a fiamhoz, hogy együtt barangoljunk a digitális világban, tornyokat építsünk, zombikkal harcoljunk és elkerüljük a felrobbanó creepereket.

A fiam annyira szeretett a Minecrafttal játszani, hogy végül a következő karácsonyra vettünk neki egy szervert. Hónapokat töltött azzal, hogy mindenfélét építsen: várakat, hidakat, víz alatti városokat, gyárakat, egyszóval bármit, amit csak el tudott képzelni, eleinte a maga számára. Később bevonta az osztálytársait is, hogy együtt még hatalmasabb építményeket hozhassanak létre. Persze én is részt vettem a dologban, részben azért, hogy figyeljem, mi történik, de azért is, mert magam is eléggé kocka vagyok, vagyis olyan, aki imádja az ilyesmit. Meglepődtem, hogy a fiam milyen büszke a kreálmányaira. Videókat készített róluk, és feltette őket a YouTube-ra. Aztán egy napon néhány másik srác is belépett a szerverre, talán mert a fiam vagy az egyik barátja megadta nekik az IP-címet. Ezek az új fiúk mindent leromboltak, amit addig alkotott. Ezt a fajta szándékos pusztítást nevezik a játékban griefingnek. Letarolták a vidéket, míg csupán egy kráter maradt hátra. Szó szerint a földdel tették egyenlővé több hónap munkáját. Amikor a következő alkalommal a fiam belépett, és meglátta, hogy mi történt, teljesen összetört. Hogy még rosszabb legyen a dolog, a srácok fel is vették a rombolást, amit végeztek, és a videókat szintén felrakták a YouTube-ra.

Ennél jobb alkalom aligha adódhatott volna arra, hogy elbeszélgessek a fiammal a cyberbullyingról, azaz az internetes zaklatásról. Amikor megkérdezte, miért tenne bárki ilyesmit, és hogy milyen ember lehet az, aki örömét leli mások dolgainak az elpusztításában, rájöttem, hogy nem tudok kielégítő válaszokat adni neki. Ekkor jutott eszembe, hogy saját kedvenc eszközével próbálom megválaszolni a kérdéseit – vagyis magával a Minecrafttal. Ezért írtam meg az első könyvet, a Szörnyek invázióját, amelyből a gyerekek tanulhatnak a cyberbullyingról és arról, hogy annak milyen hatása van másokra, továbbá hogy milyen fontos a barátság, és mindehhez a Minecraftot használtam, mintegy vászonként, amelyre a leckéket felfesthettem.

A fiam és én még most is szoktunk együtt minecraftozni, sőt közös építményeink némelyike szerepel is a Gameknight999-sorozat következő köteteiben. Angolul egyébként már megjelent a sorozat második, Harc az Alvilágért, illetve harmadik, A Végzetsárkány című része is, amelyeknek hamarosan elkészül a magyar fordítása is.

Köszönöm mindenkinek, aki kapcsolatba lépett velem a weboldalamon keresztül (www.markcheverton.com). Hálás vagyok minden kedves megjegyzésért a gyerekektől és a szüleiktől egyaránt. Igyekszem minden e-mailre válaszolni, és elnézést kérek, ha valakit véletlenül kihagytam.

Keressétek meg Gameknight999-et és Monkeypants271-et valahol odakint a szervereken! Olvassatok, legyetek rendesek egymással, és óvakodjatok a creeperektől!

MARK CHEVERTON

ELSŐ FEJEZET

GAMEKNIGHT999

Valamilyen ösvényen vagy inkább sínpáron száguldott előre, amely a sötétségbe vezetett. A kerekek ritmikusan zörögtek és ütődtek a fémhez – csu-csunk, csu-csunk, csu-csunk –, és a visszhang bejárta az alagutat. A falak visszaverték a különleges szimfóniát. Ahogy körbenézett, járműve alacsony, szürkés oldalát és szögletes belsejét látta. A látvány és a hangok együtt elárulták neki, hogy hol is van éppen – egy csillében utazott. A szűkös hely miatt olyan volt kis járművében, mint egy óriás, ám amikor kissé felegyenesedett, és megfigyelte a szélsebesen elsuhanó falakat, nyomban kicsinek és jelentéktelennek érezte magát.

Gameknight999 félt.

Bizonytalanság és rettegés fészkelte be magát a fejébe. Fogalma sem volt róla, hol van, mit keres a csillében, és merre tart. Csupán azt tudta, hogy halad valamerre, mégpedig igen nagy sebességgel.

Aztán a következő pillanatban az alagút falai kiszélesedtek, és egy barlangba jutott. Nem is barlang volt az, hanem inkább egy hasadék, amely felett a kék ég nyújtózott. A meredek falak kiszögellésein zombik, pókok és creeperek szökdécseltek ide-oda; az ügyetlenebbek a mélybe zuhantak, és halálukat lelték. Ahogy Gameknight lepillantott a hasadék aljára, mindenütt még több szörnyeteget látott nyüzsögni odalent, és mintha mindegyik keresett volna valamit – vagy valakit –, hogy mielőbb csillapítsa az éhségét… Sokan fordultak felé, és gonosz, mohó tekintetük láttán önkéntelenül is megborzongott. Nem lehetett más okuk rá, hogy elpusztítsák, mint az hogy ő, velük ellentétben, eleven lény volt. Gameknight hálás volt, amikor a csille végül elhagyta a hasadékot, és ismét masszív falak között vezetett az útja.

Amikor visszapillantott, látta a sínpár végét eltűnni a távolban, ahogy a talpfák összefüggő, barna folyammá álltak össze. Aztán egyszer csak észrevette, hogy a csille lassulni kezd, és a kerekek csilingelése szaggatottabbá válik, mígnem apró járműve megállt az alagút közepén. Tisztában volt vele, hogy ideje kiszállnia, úgyhogy némi habozás után kikászálódott. Egész testében reszketett a félelemtől. Körbepillantott, és továbbra is látta, hogy a sínpár mindkét irányba a végtelenségig nyújtózik; a két fémcsík komoran csillogott a szürke kövek között. Aztán egy idő után a sín eltűnt, valahogy zavarossá vált az egész, és kiúszott a látóteréből. A mindaddig egyenesen futó sínpárt egy bizonyos pont után már nem lehetett jól kivenni, azon túl pedig végleg eltűnt a szeme elől. Mindeközben az alagutat határoló sziklafalak is semmivé foszlottak, és az, ami közvetlenül mellette még szilárd gránit volt, a távolban már csupán szürke felhőnek tűnt. Hideg, nyirkos köd vette körül, akár egy nehéz, átázott kabát. Volt valami ebben a ködben, ami megijesztette. Úgy érezte, valami veszedelmes és fenyegető rejtőzik a mélyén.

És ekkor meghallotta a fájdalmas jajveszékelést.

Gyászos, gyötrelmes jajgatás volt, amely minden reménytől megfosztotta azt, aki csak hallotta. Egyszerre volt elátkozott és keserű nyöszörgés, ugyanakkor gyűlölet és harag is izzott benne minden élővel szemben, aki még bízott a jó és boldog élet lehetőségében. A panaszos nyögdécselés a fény teremtményeinek szólt, akik még hittek benne, hogy élni valami nagyszerűt jelent, nem csupán a kín és a fájdalom iskoláját; a jajgatás tehát egyenesen neki szólt.

A nyöszörgés egy zombitól származott… Sőt, nem is egytől, hanem rengetegtől. Gameknight megborzongott, ahogy a nyögések jeges dárdákként célba vették.

A következő pillanatban zöld karok nyúltak ki a sötétségből, és a szörnyűséges hangzavar teljesen megtöltötte a levegőt, ahogy azok a pengeéles karmok, csak alig néhány centire tőle, hadonásztak előtte. Gameknight999 pánikba esve, földbegyökerezett lábbal állt a helyén, miközben az oszlásnak indult testek egyre csak közeledtek, lassan alakot öltve a ködben. A rothadó hús gyűlöletes szagával telt meg az orra, a tüdeje, és ez, ha lehet, még tovább fokozta ijedtségét. Ahogy lepillantott, rájött, hogy vaskardot tart a kezében, de karját és mellkasát is fém borította. Páncélt viselt, és fegyvere is volt, vagyis felvehette a küzdelmet a szörnyekkel. Megpróbálta feléleszteni a lelke mélyén szunnyadó tüzet, a bátorság tüzét, és kényszerítette magát, hogy a kardjával lesújtson rájuk, ám a tagjai nem engedelmesedtek. Semmi másra nem tudott gondolni, csak a zombik karmokban végződő karjaira és a pókok szörnyűséges fogaira. A fájdalom, amit a TNT felrobbantásakor érzett, az utolsó szerveren, még mindig kísértett az álmaiban. Azt a Minecraft világot az önzetlen hőstette mentette meg – talán az első valóban önzetlen tette. Ám nagy árat fizetett érte, hiszen elveszett belőle a lelkesedés és a bátorság, és azóta is állandó félelemben élt. Rettegett a szörnyektől. Ő, a nagy Gameknight999 tele volt félelemmel – hogy lehet ez?

Hátrálni kezdett a közeledő zombi elől, és futásnak eredt. Már sejtette, hogy csak álmodik, de az iszonyat és a rettegés mégis valódi volt. Ahogy megfordult, szőrös lábak sokaságával találta szembe magát, mindegyik végén egy sötét és gonoszul ívelt karommal; hatalmas pókok voltak, legalább féltucatnyi. Egészen szorosan álltak egymás mellett, afféle gyűlöletből emelt, áthatolhatatlan falat alkotva.

– Nem tudok elbánni ennyivel – mondta Gameknight az ürességnek.

Megborzongott.

A következő pillanatban csikorgó zajt hallott a közelből. Lazán összefüggő csontok zörgése volt, pontosan tudta, mi adja ki ezt a hangot: a csontvázak. Azok a sápadt, fehér alakok, amelyek most szintén óriási számban bukkantak elő a gomolygó ködből, és elzárták a jobb kéz felé eső menekülési útvonalát. Mindegyik csontos teremtmény felajzott íjat tartott a kezében, készen arra, hogy kilője a rászegezett hegyes nyílvesszőket.

Gameknight reszketni kezdett.

Hogyan küzdjön meg ezekkel a szörnyekkel? Korábbi bátorsága teljesen elhagyta. Küzdeni vágyása és kitartása semmivé lett a TNT robbanásakor, illetve még az azt megelőző másodpercekben, amikor azok a karmok és fogak szaggatták a húsát az előző szerveren. Árnyéka volt csupán önmagának, a rettegésen kívül semmit sem érzett.

Balra fordult, és lassan elhátrált a három csoporttól, remélve, hogy harc nélkül megúszhatja a találkozást, de ahogy lépett egyet előre, magas, reszelős hang ütötte meg a fülét. Hisztérikus nevetés volt, olyasféle gúnykacaj, amely kizárólag egy másik élőlény fájdalmából táplálkozik; a káröröm és a határtalan gonoszság nevetése volt ez. A szörnyűséges hang ott visszhangzott a lelkében, mintha ezernyi tű szurkálná belülről, és venné el tőle az utolsó esélyt is, hogy uralkodjon magán. És ekkor megjelent a vérfagyasztó nevetés forrása. A homály árnyai közül sötét teremtmény imbolygott elő, akit mintha alvadt vér borított volna. Fekete alakjához valószínűtlenül hosszú karok tartoztak, amelyek majdnem a földet súrolták, és szintúgy hosszúkás, csontos lábak támasztották a sötét törzset.

Erebus volt az, az Endermanek Királya az előző Minecraft-szerverről – arról a szerverről, amelyet Gameknightnak sikerült megmentenie. Ez a szörnyeteg nem más volt számára, mint a megelevenedett rémálom; a legborzalmasabb és leggonoszabb lény, akit csak el tudott képzelni.

Megfordult, és szembenézett a démonnal. Ahogy mindig, Erebus szemében most is fehéren izzott a minden élővel szemben táplált gyűlölete. A pusztítási irántivágy úgy vette körbe, akár valamiféle gonoszságból táplálkozó erőtér. Gameknight hátrált egy lépést. A szörny félig-meddig áttetsző volt, mintha nem volna teljesen jelen. Az enderman mögött toporgó többi szörnyeteg alakja így mind kivehetővé vált rajta keresztül.

– Tehát, játékos-aki-nem-játékos, úgy látom, hogy ismét találkoztunk. – Erebus éles, reszelős hangon felnevetett.

Gameknight hátán felállt a szőr.

– Ez csak egy álom. Ez nem valóság – ismételgette magának újra és újra.

Erebus ismét vérfagyasztó nevetésben tört ki, és közben, néhány pillanatra, határozott körvonalakat vett fel, majd ismét átlátszóvá vált.

– Valóban, ez csupán egy álom – mondta. Gameknightnak az jutott eszébe, hogy a hangja olyan, mint amikor két üveglapot csúsztatnak el egymáson. Még a foga is belefájdult. – Ez azonban nem jelenti azt, hogy ne lenne valóságos, te bolond. Még mindig nem tudsz semmit a Minecraftról és a szerverekről. – Ismét felnevetett. – A tudatlanságod okozza majd vesztedet.

– Nem! Te nem vagy valódi – mondta Gameknight szinte már könyörögve. – Nem lehetsz az… Elpusztítottalak az előző szerveren… Nem lehetsz valódi!

– Mondogasd csak magadnak, játékos-aki-nem-játékos, és amikor majd megtalállak ezen a szerveren, emlékeztetni foglak rá, hogy mennyire vagyok valódi… és utána végzek veled.

Erebus ismét kacagott, és a hang úgy visszhangzott Gameknight tudatában, mintha kalapáccsal zúznának szét kristályvázákat. Az akarata szinte teljesen cserbenhagyta.

– M-meg… fogok… k-küzdeni… veled – dadogta Gameknight. – Megküzdök veled, ahogy az előző szerveren is tettem – tette hozzá, de a szavaiból hiányzott a meggyőződés.

– Ne nevettess! – felelte Erebus elviselhetetlenül érdes hangon. – A gyávaság úgy burjánzik benned, mint egy rosszindulatú daganat. A bátorságod minden jel szerint az utolsó szerveren felejtetted. Üres váz vagy csupán, egy szűk koporsó, amely alig várja, hogy a hideg tested mozdulatlanná dermedjen benne. Hamarosan az enyém leszel.

Az enderman előrelépett, áttetsző lénye korántsem tette kevésbé valódivá a fenyegetését. Gameknight gyorsan a földre szegezte a tekintetét, nehogy még jobban felhergelje a teremtményt azzal, hogy közvetlenül a szemébe néz. A sötét lény valósággal fölé tornyosult, mintha egyre magasabb és magasabb lett volna, mígnem Gameknight úgy érezte magát, mint egy törpe, akit egy óriással hozott össze a sors.

– Érzed már a vereség ízét, játékos-aki-nem-játékos? Máris győzelmet arattam; a gyávaságod a biztosíték, hogy már nem jössz ki jól ebből a harcból. – Erebus megállt, majd lefelé nézve, gyűlölettel teli tekintetével valósággal felnyársalta Gameknight999-et. – Lehet, hogy legyőztél az utolsó szerveren, csakhogy sikerült átjutnom a következőre. És miután elpusztítom ezt a világot, elérem a Forrást, és ha az is az enyém lesz, akkor majd minden élő kegyelemért fog könyörögni. Kegyelemért, de hiába. Készülj az érkezésemre és a gyötrelemre, amit majd magammal hozok!

Kezének egyetlen mozdulatával Erebus parancsot adott a környező szörnyetegeknek, hogy lépjenek előrébb. Oszlásnak indult, zöld karok nyúltak Gameknight felé, és vájtak a húsába, miközben százával fúródtak belé a csontvázak kilőtt nyílvesszői. A pókok méreggel teli fogai addig harapdálták, mígnem minden porcikáját átjárta a fájdalom. A világ lassan elsötétült körülötte. Az utolsó, amit látott, az enderman iszonyú tekintete volt; a zabolázatlan, határt nem ismerő gyűlölet.

És akkor végre eljött a hűvös, fekete sötétség, az álom semmivé foszlott. A fájdalom és a kétségbeesés azonban továbbra is vele maradt.

MÁSODIK FEJEZET

EGY ÚJ VILÁG

Gameknight csak lassan tért vissza a valóságba, vagyis abba a sietve kialakított üregbe, amit maguknak ástak ki éjszakára. Fáklyák világították meg rejtekhelyük szögletes körvonalait, reszkető fényük láthatóvá tette a kő- és földtömböket. Társa, Crafter, vele szemben ült a földön. Crafter még mindig fiatal fiú volt, olyan, amilyennek a robbanás után először látta; vállig érő szőke haja és ragyogó kék szeme volt, amelyben ugyanakkor már egy felnőtt ember tudása tükröződött. Az a tudás, amit faluja alkotójaként eltöltött évek alatt megszerzett az előző Minecraft-szerveren, azon, amit sikerült megmenteniük.

Minden falunak megvolt a maga alkotója, vagyis mindegyikben volt egy idősebb és tapasztaltabb személy, aki felelősséggel tartozott mindazon dolgok létrehozásáért, amelyekre a Minecraft világában szükség volt. Ezeket a tárgyakat a szervereket benépesítő falubeliek, vagyis nem-játékos karakterek (NJK) egész hadserege hozta létre. Az NJK-k mélyen a föld alatt elterülő csarnokokban dolgoztak, és egy bonyolult vasúthálózat segítségével küldték el javaikat a Minecraft digitális világának akár a legtávolabbi szegleteibe is. Az volt a feladatuk, hogy ezeket a tárgyakat mindenhová eljuttassák, hogy aztán a játékosok rátalálhassanak: egy fegyver itt, egy páncél amott… A falu alkotójának feladata pedig abban állt, hogy felügyelje a gyártás és szállítás zavartalan működését. Gameknight barátja, Crafter, a szerver legidősebb alkotója volt – egyúttal talán a Minecraft világában valaha élt legidősebb NJK is.

Ámde ebben a különböző kockákból felépülő világban semmi sem az volt, aminek látszott. Gameknight jó ideje játszott, és szinte minden szabadidejét a Minecraftnak szentelte, de korábban ő is úgy hitte, hogy ez a világ csupán egy játék, amely egy elektronikus kód és a számítógépe memóriakártyájának találkozásából jön létre. Mostanra azonban megismerte a döbbenetes igazságot: a játék teremtményei és az NJK-k élnek! Képesek megtapasztalni a reményt és a félelmet, álmaik és terveik vannak, gondoskodnak a gyermekeikről, olykor örömöt és vidámságot éreznek, és meggyászolják elvesztett szeretteiket. Gameknight akkor szembesült ezzel a meghökkentő ténnyel, amikor véletlenül bekapcsolta apja legutóbbi találmányát, a digitalizálót, amely egy ragyogó fehér sugár segítségével minden kis porcikáját bemásolta a számítógépbe, majd megjelenítette az éppen futó programban, amely nem más volt, mint a Minecraft. Gameknight tehát bekerült a digitális birodalomba, és ettől kezdve harcolnia kellett; nem csupán a saját, hanem minden élőlény túléléséért, legyenek azok a fizikai vagy a virtuális világ lakói.

A Minecraft szerverein ugyanis hatalmas háború tombolt. Zombik, pókok és creeperek igyekeztek elpusztítani a falubelieket, hogy tapasztalati pontokat szerezzenek. Kellő mennyiségű pont birtokában a szörnyek képessé váltak arra, hogy átkerüljenek a következő szerverre. Azért küzdik magukat egyre feljebb és feljebb a digitális létezés síkjain, hogy elérjék a Forrást. A Prófécia szerint, amelyet a Minecraft minden teremtménye jól ismer, a Forrás elpusztítását követően megnyílik a Fény Kapuja, amelyen keresztül a szörnyek beléphetnek a fizikai világba, és ott minden embert könnyedén elpusztíthatnak. Gameknight akaratlanul hozta létre ezt a hidat apja digitalizálójának bekapcsolásával, amikor a Forrás még érintetlen volt, most azonban már nemcsak a Minecraft, hanem a saját világa miatt is aggódhatott. Márpedig Gameknight999, a játékos-aki-nem-játékos – ahogyan a Prófécia nevezte – volt az egyetlen személy, aki bezárhatta a Kaput.

Miután elpusztították Erebust, az Endermanek Királyát, és sikeresen megállították a szörnyetegek hordáját az előző szerveren, Crafter és Gameknight átkerültek a következő szerverre, vagyis egy szinttel közelebb jutottak a Forráshoz.

Gameknight azt gondolta, hogy itt biztonságban lesznek, az iménti álom után azonban már korántsem volt olyan biztos ebben. Érezte, hogy a Minecraftért folytatott harc ezen a szerveren is folytatódik majd; Erebus megjelenése az álmában legalábbis erre utalt. Vajon mondja el Crafternek, hogy mit mondott neki Erebus, hogyan fenyegette meg őt és ezt az újabb szervert is? Vagy lehet, hogy mégiscsak egy jelentéktelen álomról van szó; egy jelentéktelen, bár félelmetes álomról?

– Jól vagy? – kérdezte Crafter. Szőke haja összekócolódott, miután az egész éjszakát az üreg mélyén töltötte.

Még mindig különös volt egy fiatal fiú alakjában látni idős barátját. Az előző szerveren Crafter ősz hajú, idős férfi volt, de miután átkerültek erre az új szerverre, fiatal kölyök képében született újjá.

Tetszik vagy sem, de a Minecraftban olykor meglepő dolgok történnek.

– Igen, jól vagyok. Csak nem aludtam valami fényesen – felelte.

Gameknight felállt, majd előhúzta az ásóját, és a földkockákból álló falhoz fordult. Lepillantott az ásóra, és eszébe jutott, milyen szerencsések, hogy rábukkantak ezekre az eszközökre abban az üres faluban. Igaz, azt még most sem értette, hogy hová tűnhettek a falubeliek. A települést félig lerombolták, és jó sok házat porig égettek.

Vajon mi pusztította el azt a falut… És hova tűnt onnan mindenki?

Gameknight még most sem értette, mi történhetett. Egy alkotó sosem hagyta volna magára a faluját… hacsak nem… nem, erre nem is akart gondolni. Megrázta a fejét, igyekezett megfeledkezni kínzó gondolataitól, majd visszafordult a barátjához.

– Reggel van? – kérdezte társától.

– Igen – felelte Crafter egy bólintás kíséretében. – Most már kiáshatjuk magunkat.

A Minecraftban elengedhetetlen, hogy pontosan tudd, épp milyen napszak van. A naplementét követően zombik, óriási pókok, nyálkák, creeperek és szörnyűséges endermanek jelennek meg a vidéken, és pillanatok alatt levadásszák azokat, akik nem elég elővigyázatosak. A túlélés legjobb módszere az, ha az ember egy épületben barikádozza el magát, vagy egyszerűen üreget ás magának az éjszakára. Pontosan ezt tették az elmúlt hetekben: nappal a vidéket járták és falubeliek után kutattak, este pedig szűk rejtekhelyeken húzták meg magukat.

Meg kell találniuk a többi falubelit, hogy sereget toborozzanak, és így megvédhessék a szervert a rá leselkedő veszélyektől. Hiszen a Minecraftért vívott Végső Ütközet már közel volt, és Gameknight999 és Crafter voltak az egyetlenek, akik a szörnyetegek és a szervereken élők között álltak, márpedig jól tudták, hogy ketten aligha vehetik fel a küzdelmet az ellenséggel. Falubeliekre volt szükségük, mégpedig sokra.

Eddig három falut találtak, de mindegyik elhagyatott volt, és részben is lerombolták őket. Sehol sem találkoztak falubeliekkel, akik elmondhatták volna, mi történt. Az épületek között félelmetes csend honolt. Gameknight elképzelte a borzalmas ütközetet, amely kiűzte otthonaikból az embereket… Vagy talán még szörnyűbb dolgok is történtek. Lehetséges, hogy Erebus állt a támadások mögött? Ha valóban az Endermanek Királya volt a felelős, akkor Gameknight valahogy megérezte volna a jelenlétét. Mivel azonban semmit sem érzett, csakis arra gondolhatott, hogy valaki más áll a dolog hátterében. Talán egy új ellenség, amely még a bíborszínű démonnál is sokkalta szörnyűségesebb.

Gameknight igyekezett az előtte álló feladatokra koncentrálni, és belevágta ásóját a földbe. Hamar fellazította a kockákat, amelyek pillanatokon belül a lába elé hulltak. A barna kockák egy ideig szabadon lebegtek előtte, majd valahogy bekerültek a felszerelései közé; még mindig nem tudta, hogyan történik mindez. Határozott mozdulatokkal dolgozott, és gyorsan megnyitotta a falat, s így egy percen belül máris aranylóan csillogó napsugarak hatoltak be az üregbe, és megvilágították parányi rejtekhelyüket.

Ahogy kilépett a szabadba, Gameknight eltette az ásóját, és előhúzta fakardját. Körülnézett, igyekezett felmérni a környezetét. Néhány tehén legelészett lustán a közelben, békés bőgésük megtöltötte a levegőt. Gameknight odament az állatokhoz, miközben lassan Crafter is kikecmergett az üregből. Hamarosan élelemre lesz szükségük, hiszen a kenyérből és sárgadinnyéből álló készleteik vészesen fogyatkoztak. Szerencsére a tehenek ideális táplálékforrást jelentettek mindkettejük számára. Gameknight azonban nem szívesen támadta volna meg az állatokat a húsukért. Erre csak akkor szánta volna el magát, ha ez lett volna az egyetlen esély a túlélésre.

Megfordult, és a barátjára pillantott. Azt kívánta, bárcsak Crafter végezné el a piszkos munkát helyette, csakhogy a fiatal fiú a mellkasán pihentette összefont karját. Minden falubeli karja ilyen helyzetben volt, megakadályozva, hogy eszközöket vagy fegyvert használjanak. Amíg nem találnak némi fát, amiből barkácsasztalt készíthet, Gameknight nem szabadíthatta fel barátja kezét. Ez egyúttal azt is jelentette, hogy neki kellett magára vállalnia az állatok és a szörnyetegek elpusztítását, márpedig erre nem volt felkészülve… Legalábbis egyelőre nem.

Megrázta a fejét, majd elhátrált a tehéntől, és barátjára pillantott.

– Várjunk még egy napot, mielőtt megölnénk az állatokat – javasolta.

Crafter bólintott. Egyelőre meg tudtak birkózni az éhségükkel, igaz, mindketten tudták, hogy ez már nem tart sokáig.

– Akkor menjünk tovább – mondta a fiú, és a távolban meredő hegyvonulat felé fordult. A tájat kedélyes pázsittal borított dombok tagolták, amelyeken imitt-amott sárga, vörös és kék virágok sejlettek fel. – Azt hiszem, érzek valamit arrafelé… A hegység közelében. A Minecraft működésének hangját, vagy, ahogy mi szoktuk mondani, a Minecraft zenéjét. Mintha valami szólítana abból az irányból.

– Napok óta ezt mondogatod.

– Tudom, de még mindig különös érzésem van ezzel a világgal kapcsolatban. Valahogy felborult a természetes egyensúly. A Minecraft zenéje itt nem úgy szól, ahogy kellene. Érzek valami mást, idegen hangokat. És ezeket a furcsa szólamokat abból az irányból hallom.

– Rendben, akkor vezess.

Crafter fürge léptekkel indult el a megadott irányba, és közben az ismerős, vidám dallamot dúdolta. Gameknight követte, és közben állandóan oldalra pillantott, hátha veszély leselkedik rájuk. A füves területen egyetlen fa sem látszott, amely mögött ellenség rejtőzhetett volna el. Az egyetlen veszélyforrást egy-egy elkóborolt pók vagy creeper jelenthette, de ezeket a szörnyeket szerencsére már messziről kiszúrhatták volna, így aligha kellett tartaniuk tőlük. Ennek ellenére mardosta a félelem. Az utolsó szerveren megvívott csata borzalmas emlékeket hagyott benne, és minden bátorságot kiszívott a játékos-aki-nem-játékosból. Minden pillanatban kísértették a húsába vájó karmok és fogak, a borzasztó fájdalom és a rettegés, amit átélt. Ezek a képek kísérték az ébrenlét perceiben, és most már úgy tűnik, az álmaiban is.

– Bárcsak lenne néhány fa a közelben! – suttogta Gameknight maga elé. – Faanyagra volna szükségünk.

– A nagynéném mesélt arról, hogy egyszer látott egy olyan vidéket, ahol egyetlen fa sem volt. Azt mondta, óriási gombák nőttek a fák helyett – mondta Crafter. Gameknight már sejtette, hogy ez is egyike lesz Crafter nevezetes történeteinek, úgyhogy felvonta a szemöldökét. A fiatal testbe zárt idős NJK imádta az efféle legendákat. – A nagynéném és a barátja elhatározták, hogy kalandra indulnak. Csónakba szálltak, hogy megnézzék, mi van a nagy óceán túlsó végén.

– Ez nem hangzik valami bölcs dolognak.

– Talán nem, de hát a nagynénémet egyébként is mindenki arról ismerte, hogy szerette az efféle csacskaságokat. Azt remélte, hogy egyszer nagy felfedezéseket tehet majd. Nos, mindenesetre útra keltek, és elhajóztak a falujukból. Hosszú napokig eveztek, számos viharos éjszakát és tűzforró nappalt éltek túl, amíg végre eljutottak az új szárazföldig. A nagynéném – Milkernek hívták, de én csak Milkynek szólítottam –, tehát a nagynéném azt mesélte, hogy ezen a földön hatalmas gombák nőttek. Óriási, vörös gombák, fehér pöttyökkel a kalapjukon. A nagynéném úgy vélte, ez talán valamiféle próbaterület lesz, amit a Teremtő arra használ, hogy a szerver frissítéseivel kísérletezzen.

– A Teremtő… Úgy érted, Notch?

– Igen, persze. Notch, a Minecraft teremtője – felelte Crafter, mintha ez volna a világ leginkább magától értetődő dolga.

Egy percre megállt, és ő is szemrevételezte a környéket. Senki sem volt a közelben rajtuk és a néhány tehénen meg malacon kívül. Miután ismét meggyőződhettek róla, hogy biztonságban vannak, a páros továbbállt.

– A nagynéném azt mesélte, hogy az a távoli föld csodálatos volt ugyan, de azért nagyon örült, amikor hazatért.

– Nem került bajba útközben? – érdeklődött Gameknight.

– Dehogynem. Úgy tudom, állandóan bajba került, amikor új vidékeket akart felfedezni.

– De nem félt, amikor ilyen veszélyes dolgokra vállalkozott? – kérdezte Gameknight, miközben érezte, hogy méregként terjed benne a félelem.

– Furcsa, hogy ezt kérdezed, Gameknight, mert jó sok idővel ezelőtt, amikor Milky volt a legidősebb személy, akit ismertem, mondott valamit, amit sosem fogok elfelejteni. Azt mondta, emlékezz, fiú, hogy az új dolgok csak azért tűnnek félelmetesnek, mert még nem elég régiek. De ha megismerkedsz az újjal, akkor a félelem, amit korábban éreztél, semmivé foszlik, akár a reggeli köd, ugyanis abban a pillanatban az újból hirtelen régi lesz. Gondolj tehát arra, hogy milyen lesz majd azután, hogy kipróbáltad a dolgot. – Crafter pislogott. – A következő napon hunyt el. Ezek voltak az utolsó szavai, amiket hozzám intézett.

Crafter egy pillanatra megállt, majd a levegőbe emelte a kezét. Gameknight megdöbbent; a két keze elvált egymástól! Mielőtt a játékos-aki-nem-játékos megszólalhatott volna, Crafter a magasba lendítette a karját, széttárta, majd lassan ökölbe szorította az ujjait. Kissé oldalra döntötte a fejét, aztán leengedte a kezét, és ismét összefonta a karját maga előtt.

– A kezed…

– Köszöntés a holtaknak – magyarázta Crafter. – Ez az egyetlen, amit az NJK-k meg tudnak tenni a kezükkel. Mi így adjuk meg a tiszteletet azoknak, akiket elvesztettünk a hosszú évek során.

Gameknight látta, milyen fájdalom ütközik ki barátja arcán, ahogy Milkyre gondol. Crafter felpillantott, majd rávillantotta ismerős, életszeretetről árulkodó mosolyát. Ezután folytatták az útjukat. A fiatal NJK újra rázendített a kis dallamra, és a zene némi vidámságot lopott a szívükbe. Sietős léptekkel vágtak keresztül a mezőn, és folyamatosan pásztázták a tájat, hátha megtalálják azt, amit keresnek: egy olyan falut, amiben még maradtak további NJK-k.

Hamarosan futólépésre váltottak, és ahogy szaladtak, Gameknight érezte, hogy a szögletes napkorong lassan elválik a látóhatártól, és magasra hág az égen. A meleg fény kellemesen bizsergette a bőrét, elevenebbnek érezte magát tőle, egyúttal a tájnak is barátságos izzást kölcsönzött. Gameknight szerette a reggeleket, főként persze azért, mert ilyenkor volt a legmesszebb az éjszaka. A gondolat, hogy a nap ismét eléri a horizont szélét, és alábukik, félelmet ébresztett benne. Ahogy lepillantott, látta, hogy libabőrös lett a karja.

Ez nevetséges, gondolta. Hiszen még messze a szürkület, de máris a naplemente miatt aggódom. Megrázta a fejét, próbálta elűzni magától a megmagyarázhatatlan rettegést.

– Minden rendben? – kérdezte ifjú útitársa.

– Igen, csak elgondolkoztam – füllentette.

– Nem úgy tűnik, mintha csak gondolkoztál volna – mondta Crafter. – Fontos, hogy igazi csapat legyünk ezen a szerveren. Biztos vagyok benne, hogy számos olyan veszéllyel kell majd szembenéznünk itt, amelyhez képest az előző szerver gyerekjátéknak tűnik majd. – Egy pillanatra megfordult, és a barátjára nézett. – Van valami, amit el akarsz mondani nekem?

Gameknight tétovázott. Szeretett volna beszélni Crafternek a félelmeiről, remélve, hogy ezzel letehet némi terhet a válláról, de úgy érezte, semmi értelme nem lenne a dolognak, csak nevetségesnek és gyengének tűnne a másik előtt.

Hogyan is származhatna bármi jó abból, ha elmondom neki, mennyire félek?

Úgyhogy végül csak felsóhajtott.

– Nem, csak a szüleimre és a húgomra gondoltam – mondta, ezúttal részben az igazságot. – Remélem, jól vannak. Úgy értem, biztos nem lesz semmi bajuk, de… Megértesz, ugye?

– Úgy érted, bízol benne, hogy meg tudjuk állítani ezt a háborút, és távol tarthatjuk a szörnyetegeket a te világodtól.

– Pontosan.

– Nos, játékos-aki-nem-játékos, azt hiszem, kijelenthetjük, hogy mindannyian ezt reméljük. Ha ugyanis a szörnyetegek elérik a fizikai világot, az azt jelentené, hogy addigra már a Minecraft szerverein létező összes életforma elpusztult, beleértve mindent és mindenkit. Gondolom, ezt senki sem akarhatja – mondta Crafter olyan vidáman, mintha csak viccet mesélt volna.

Gameknight elmosolyodott.

– Leszámítva Erebust – tette hozzá halkan.

– Hogyan? – kérdezte Crafter, miközben izzó kék tekintetével mintha Gameknight lelkébe látott volna.

– Á, semmi.

Gameknight gyorsan elfordult a barátjától, hiszen nem akarta, hogy az az átható kék szempár leolvassa az arcáról az igazságot. Ehelyett inkább előre tekintett, majd ismét futásnak eredt.

Megmásztak egy kisebb dombot, felugráltak néhány kockán, majd elértek egy vízszintes területre. Egy kisebb sziklatömb magasodott előttük, amely mögött Gameknight különféle szörnyetegeket sejtett, így önkéntelenül is kihúzta a kardját.

Ahogy elérték a domb tetejét, egy percre megállt, hogy kifújja magát. Megfordult, és végignézett az alattuk elterülő tájon, hátha észrevesz valamit, ami a hasznukra lehet: egy fát, egy falut, játékosokat… bármit. Csakhogy semmi ilyesmi nem volt a közelben. A táj kihalt volt, leszámítva néhány tehenet, malacot és bárányt, akik gondtalanul bandukoltak ide-oda, és unottan falatoztak a gazdagon termő fűből. Hirtelen megpillantott két foltot az északra fekvő, távoli domb tetején.

– Látod azt? – kérdezte Gameknight, és a fakardjával mutatta az irányt.

Crafter megfordult és hunyorgott.

– Ilyen messziről nem tudom biztosan megmondani, hogy mi lehet az – felelte a fiú. – De szerintem vagy két falubeli, vagy két játékos lesz. Nem vagyok benne biztos, hogy melyik.

– Nem számít. Fontos lenne, hogy csatlakozzanak hozzánk, bárkik is legyenek azok.

– Miért? – kérdezte Crafter.

– Segítségre és információra van szükségünk. Lehet, hogy hetekig is fel-alá szaladgálhatunk ezen a vidéken anélkül, hogy találnánk egy falut. Ők talán meg tudják mondani, hogy merre vannak a települések. Menjünk oda, és beszéljünk velük!

– Rendben, induljunk.

A páros megfordult, és elindult a távolban veszteglő két alak felé. Ahogy megmászták a dombokat, többször is szem elől tévesztették céljukat, de amikor felértek az újabb dombtetőre, látták, hogy szerencsére még mindig közel vannak. Gameknight mégis nyugtalan volt, jobban örült volna, ha alaposan megnézheti az idegeneket magának, mielőtt közel érnek hozzájuk. Csakhogy erre nem volt lehetősége.

Talán el akarták kerülni, hogy bárki is észrevegye őket?, gondolta Gameknight, ahogy a bizonytalanság szétáradt a tagjaiban, és kétségei lassan félelembe csaptak át.

Crafterre pillantott, azon töprengve, hogy vajon mire gondolhat régi barátja, de az aggodalmait megtartotta saját magának. Lehet, hogy Crafter egyáltalán nem aggódik, és talán igaza van, és ez a két alak csupán két falubeli, akik épp élelem után kutatnak.

Ahogy átvágtak a következő dombon, Gameknight megállt, és Crafter karjára tette a kezét.

– Mi az? – kérdezte az NJK, miközben tekintetét továbbra sem vette le a céljukról.

– Furcsa érzésem van, Crafter. Inkább várjunk egy kicsit.

A páros mozdulatlanná dermedt, és várta, hogy a jövevények felbukkanjanak. Mielőtt azonban ez megtörtént volna, két nagy, fekete lény szaladt fel az egyik dombra. Gameknight ereiben meghűlt a vér. A jövevények pókok voltak.

– Látod őket? – kérdezte.

– Igen, de az nem biztos, hogy ők is látnak minket – felelte Crafter némi feszültséggel a hangjában. – Futnunk kell… MOST!

A páros lefutott a domboldalon, amelyen épp az imént kapaszkodtak fel. Amikor leértek a lejtő aljára, Gameknight jobbra fordult, és egy kisebb vízmosásban indult tovább, hogy észrevétlenek maradjanak.

– Mit csinálsz? – kérdezte Crafter. – Az ellenkező irányba kell futnunk, nem oldalt.

– Nem! Arra kell mennünk, amerre nem számítanak ránk, és ez az út éppen megfelel. Gyere, kövess!

Crafter mordult egyet, de végül amilyen gyorsan csak tudta, követte Gameknightot. Ahogy haladtak előre a vájatban, Gameknight mutatta az utat a barátjának, és igyekeztek úgy helyezkedni, hogy a pókok ne vegyék észre őket. Futás közben hátrapillantottak a válluk fölött, hogy merre járnak a szörnyek, akik előbb vagy utóbb úgyis a nyomukra akadnak. A rejtőzködés, és hogy ilyen váratlan útvonalat választottak, egy időre talán összezavarja őket, de amint észreveszik a párost, kezdetét veszi a versenyfutás. Néhány perc után a vízmosás véget ért, így fel kellett kapaszkodniuk a következő dombra. Amikor elérték a dombtetőt, Gameknight ismét hátrapillantott.

Jaj, ne!

A pókok egyenesen feléjük tartottak, és már sikerült ledolgozniuk a távolság nagy részét. Talán hetvenkockányira voltak tőlük, de egyre közelebb értek. A Minecraftban a pókok gyorsabban mozogtak az embereknél, így fel kellett készülniük rá, hogy nemsokára beérik őket.

– FUTÁS! – kiáltotta Gameknight, majd rohanni kezdett.

Minden erejüket latba vetve keresztülnyargaltak a mezőkön, hogy elkerüljék a két szörnyeteget. Ahogy Gameknight hátrapillantott, látta, hogy a pókok továbbra is szorosan a nyomukban vannak, még vörösen izzó szemeiket is könnyen ki lehetett venni. Izgatott, kattogó hang érkezett felőlük, ahogy egyre közelebb értek hozzájuk, és már éhesen dörzsölték egymáshoz a lábaikat.

– Bírod még? – kérdezte Gameknight a barátját.

– Igen, bár nem tudom, hogy meddig.

Amikor ismét a bestiákra nézett, Gameknight látta, hogy a távolság nagyjából ötvenkockányira csökkent. A napfény megvillant a karmokban végződő lábaikon, amelyek most valósággal szikrákat hánytak. Gameknightnak eszébe jutott az álma – a ködből előbukkanó pókok, amelyek szét akarják tépni őt. Reszketve futott tovább.

Elértek egy újabb, ezúttal kisebb dombot, majd leszánkáztak egy szűk völgybe, és végül a völgy alján találtak valamit, amire óriási szükségük volt – egy fát.

– Crafter, nézd! – mondta Gameknight.

– Igen, látom – felelte az ifjú NJK. – Mit csináljunk vele?

– Fel kell szabadítanunk a kezed, különben nincs esélyünk megküzdeni a szörnyetegekkel. Állj készenlétben!

Amikor elérték a fát, Gameknight előkapta a fejszéjét, és belevágott a fatörzsbe. Alig négy csapással sikerült egy kockát kinyernie a fából, amely nyomban be is került a felszerelései közé. Négy újabb csapás, és egy következő kocka is a rendelkezésére állt. Elhajította a fejszét, és sietve hozzálátott, hogy a fából deszkákat, majd abból barkácsasztalt készítsen. Amikor ezzel elkészült, letette a földre, majd ismét felpillantott a dombra – a pókok még nem érték el a tetőt, legalábbis egyelőre, de már érezte, hogy közelednek, és a gondolattól megremegett a térde.

Intett Crafternek, hogy jöjjön közelebb, mire az NJK odament a barkácsasztalhoz. A karja még mindig összefonva pihent a mellkasán. Minden falubeli ilyen volt, kivéve, amikor épp létrehoztak valamit, vagyis amikor a Minecraftban fontos szerepet betöltő tárgyakat készítettek. Csak a falu alkotójának volt szabad a keze, ezen a szerveren azonban Crafternek nem volt faluja; csupán egy NJK volt a többi közül.

Amikor elég közel volt a barkácsasztalhoz, nekilátott, hogy készítsen valamit, és a két keze hirtelen elvált egymástól. Mialatt dolgozott, Gameknight lesújtott a barkácsasztalra, és pillanatok alatt darabokra törte a fejszéjével. Mindenfelé hullt a forgács, ahogy a munkaeszköz tönkrement, ám a kis akció következtében Crafter keze végre felszabadult. Ezt a trükköt az előző szerveren tanulták meg: ahhoz, hogy felszabadítsák az NJK-k kezét, nem kellett mást tenni, mint széttörni a barkácsasztalt, ami fölött éppen dolgoztak. Ezután az NJK-k keze továbbra is szabad maradt, és így képessé vált arra, hogy különféle eszközöket és fegyvereket használjon. Ennek a fortélynak a segítségével tudta legyőzni Gameknight és Crafter a gonosz mobokat az előző szerveren, és biztosak voltak benne, hogy a trükknek ebben a világban is nagy hasznát látják majd.

– Gyorsan, add ide a fát – mondta Crafter.

Gameknight odadobott neki némi faanyagot, majd ismét felpillantott a dombra. Érezte, hogy a pókok egyre közelebb érnek. Lúdbőrözni kezdett, ahogy újra eszébe jutott, milyen érzés volt, amikor azok a szörnyűséges karmok álmában a húsába vájtak.

El kell menekülnöm, gondolta. Muszáj.

– Készítek egy kardot – mondta Crafter. – Csak egy perc, és utána…

Crafternek elakadt a szava, amikor észrevette, hogy Gameknight felszalad a dombon.

– Gameknight, hova mész? Egyedül akarsz megküzdeni a pókokkal?

Elhallgatott, amikor a játékos-aki-nem-játékos visszapillantott a válla fölött. Crafter látta rajta, hogy teljesen eluralkodott rajta a félelem. A pókokkal való korábbi találkozás emléke szinte megbénította. Gameknight gondolatait elhomályosította a támadás emléke, az érzés, ahogy azok a csillogó fogak belé marnak… Úgy érezte, mintha újra és újra át kellene élnie ezeket a borzalmakat. És most itt van, és az a két szörnyeteg bármit megtenne azért, hogy elkapja.

El kell menekülnöm… Jönnek… Jönnek!

Gameknight felszaladt a dombon, majd megállt. Látta, hogy a pókok szélsebesen közelednek, már alig húszkockányira voltak tőle. Balra fordult, és igyekezett kitérni a halálos bestiák elől. Szeretett volna még egyszer visszanézni a barátjára, de a szégyentől és a bűntudattól képtelen volt rá.

Annyira félek… Így nem tudnék segíteni neki. Csak akadályoznám, még jobban megnehezíteném a helyzetét. Maga is érezte, hogy milyen hamisan csengenek ezek a szavak, de nem állt meg, futott tovább.

Ahogy szaladt, hallotta a kattogó hangokat a háta mögül. Anélkül, hogy megállt volna, hátrapillantott, és látta, hogy mindkét pók a nyomában van. Már alig tízkockányira voltak tőle. Ezernyi szemükben izzó gyűlöletet és éhséget látott.

A rettegés villámcsapásként járta át, és minden hajszála az égnek meredt.

Mindketten engem üldöznek… Jaj, ne!, gondolta. Legalább Crafter biztonságban lesz… Talán…

Amikor ismét hátrapillantott, látta, hogy a pókok már éhesen dörzsölik össze a lábaikat. Úgy tűnt, biztosra veszik, hogy mára megvan a vacsorájuk… Gameknight megborzongott, amikor belátta, hogy pillanatokon belül meg kell fordulnia, és fel kell vennie a harcot a teremtményekkel.

Olyan gyorsan futott, ahogy csak bírt. A pókok szorosan egymás mellett szaladnak, így ha megfordul, hogy megküzdjön velük, akkor egyszerre kell felvennie a harcot mindkettejükkel. Ezt biztosan nem élné túl. Inkább kitért balra, és hagyta, hogy a pókok még közelebb férkőzzenek hozzá, egyúttal rákényszerítette őket, hogy egymás mögé kerüljenek. Végül megfordult, egyetlen mozdulattal előrántotta a kardját, és bevárta az első pókot.

Amikor az első pók kellő távolságba ért, Gameknight kivárta a megfelelő pillanatot, majd lesújtott a fakardjával. Két gyors csapást vitt be, mire a pók vörösen megvillant. Ismét futni kezdett, majd megpördült, mire a pók egy köríves mozdulattal feléje sújtott; a támadás szerencsére elkerülte, igaz, csak centiméterekkel… Nagyon közel volt. Gameknight egy újabb kardcsapással a lény lábát vette a célba, a következővel pedig a fejét, mire a teremtmény ismét vörösen villant egyet. Ezúttal azonban ellentámadásba lendült, és Gameknight oldalát fájdalom járta át, ahogy a bestia karmai belé vájtak. Szabad kezével a sebhez kapott, de nem érezte a kiömlő vért, csupán a megszaggatott öltözéket tudta kitapintani. Így nézett ki a harc a Minecraftban: nem folyt vér, nem omlottak ki a belsőségek, csupán a fájdalom, és persze az életerőpontok csökkenése volt valóságos.

Gameknight megrázta a fejét, hogy leküzdje a fájdalmat, majd megint hátrafelé futott, és minden alkalmas pillanatban lecsapott a pókra. A teremtmény azonban maga is támadott, és egyre több ütést vitt be… Egyre fokozódott a fájdalom… És egyre csökkentek az életerőpontjai.

Tudta, hogy alul fog maradni ebben a küzdelemben.

A pók ismét előrelendült. Ezúttal Gameknight felugrott a levegőbe, és ezzel elkerülte a szörny ütését. Közvetlenül a pók hátára ugrott, és onnan sújtott le a kardjával. Épp abban a pillanatban végzett a bestiával, amikor a második pók is a háta mögé került, és támadásba lendült. Az első pók egy pukkanás kíséretében semmivé foszlott, nem hagyott hátra mást maga után, mint némi pókhálót és három izzó golyóbist; tapasztalati pontokat. A tapasztalati pontokat rejtő gömbök maguktól hozzá repültek, miközben Gameknight megfordult, hogy felvegye a harcot a következő ellenséggel. Tisztában volt vele, hogy már nincs elegendő életerőpontja ehhez a küzdelemhez, de ha már itt kell meghalnia, akkor inkább csata közben érje a vég, semmint hogy gyáván, menekülés közben essen el.

– Gyere csak, te nyolclábú förtelem! Táncolni akarsz? Gyere csak, gyere! – kiáltott a szörny felé.

Abban a pillanatban, ahogy a teremtmény támadásba lendült, csatakiáltás töltötte be a levegőt.

– A MINECRAFTÉRT!

Crafter volt az.

A pók alakja újra és újra vörösen villant meg, ahogy Crafter oldalról lesújtott rá. A szörnyeteg megfordult, hogy megküzdjön az apró NJK-val, de ahogy megpördült, Gameknight közelebb lépett hozzá, és ő is bekapcsolódott a küzdelembe. Egyik csapást vitte be a másik után. A pók ekkor ismét a játékos-aki-nem-játékos felé fordult, ám ekkor Crafter volt az, aki lesújtott, és ez így folytatódott mindaddig, amíg a szőrös bestia életerőpontjai elérték a nullát. Ekkor a lény eltűnt, és a földön újabb pókhálók és tapasztalati pontok jelentek meg.

– Megcsináltad! – mondta Crafter. – Nagyszerű ötlet volt. Sikerült elcsalnod őket, amíg én befejezhettem a kard elkészítését. Nagyon bátor voltál.

Még hogy bátor, micsoda vicc, gondolta Gameknight. Gyáva voltam, semmi több… Egy senki vagyok. Crafter azt hiszi, hőstettet hajtottam végre, de ez nem igaz. Hogyan menthetném meg ezt a szervert… Hogyan menthetném meg magát a Minecraftot, ha még ahhoz sem vagyok elég bátor, hogy megküzdjek két pókkal? Nevetséges…

A fiatal NJK elismerő pillantás kíséretében veregette hátba.

– FIGYELEM! A JÁTÉKOS-AKI-NEM-JÁTÉKOS ELJÖTT KÖZÉNK! – kiáltotta olyan hangosan, amennyire csak tudta. – HALLJÁTOK, SZÖRNYETEGEK? RESZKESSETEK!

Az NJK szavai végigszánkáztak a tájon, a lágyan ívelt dombok között, ám ekkor, jobb kéz felől egy másik visszhang tért vissza hozzájuk.

– Hallod ezt? – kérdezte Crafter. – Visszhang. Vajon honnan jön?

– Nézzük meg.

A páros felszaladt a következő, alacsonyabb dombra, hogy megtalálja a visszhang forrását, és igen hálásak voltak azért, amit ott megpillantottak. A menekülés esélye volt – egy falu. Az, amit az elmúlt hetekben hiába kerestek.

Hamar rá kellett jönniük azonban, hogy túl korán örültek. Erre a falura is a halál árnyéka vetült: a házakat creeperek robbantásai szakították szét, az otthonok ajtaját a zombik öklei zúzták be. Ez is éppolyan volt, mint a korábbi három település, amit eddig találtak. Nem több, mint kiürült, szomorú romhalmaz. Hatalmas kráterek pettyezték a falu tereit, ahol a creeperek felrobbantották magukat. Elképzelni is rossz volt, hogy a szörnyetegek hány ártatlan lelket ragadtak magukkal a pusztulásba. A még álló falakból és helyenként a földből is nyílvesszők meredeztek ki; a gyanútlan szemlélő azt hihette volna, hogy apró növények hajtásait látja, ám valójában a csontváz íjászok álltak bosszút a falubelieken. Ezt a mészárlást aligha élhette túl bárki. Borzalmas látvány volt, de még a látványnál is szörnyűbb volt a hang, pontosabban a hang hiánya. Semmit sem lehetett hallani, csak a halál csendjét. Tökéletes némaság uralkodott a romok felett. Egyetlen teremtett lélek sem maradt a faluban. Gameknight szívébe befészkelte magát a fájdalom. Az iménti lelkesedése azonnal semmivé foszlott, és nem maradt más a helyén, mint gyász és rettegés.

– Hát elkezdődött – mondta szomorúan. – Háború van.

Crafter felsóhajtott. – Úgy tűnik.

Gameknight kivont karddal a kezében megindult a falu irányába.