BORÍTÓSZÖVEG

Gameknight999 imádta a Minecraftot, de mindenekfelett imádta szándékosan tönkretenni játékostársai szórakozását.

Mikor apja egyik találmánya teleportálja őt a játékba, Gameknight999 arra kényszerül, hogy valós kalandokat éljen át a virtuális világban. Mi történik, ha megölik? Vajon halhatatlan? Vagy meghal a valóságban is? Gameknight999, aki bennragad a játék világában, felfedezi a Minecraft legféltettebb titkát, amit még a játék készítői, a programozók sem tudnak: a játékban felbukkanó teremtmények nagyon is valóságosak!

A könyvhöz dr. Parti Katalin kriminológus és cyberbullying kutató írt utószót. Míg a regény a gyerekekkel ismerteti meg az internetes bántalmazás problematikáját, a szakértő kifejezetten a szülőknek igyekszik támpontokat adni a számítógépes játékok veszélyeivel kapcsolatban.

Libri Kiadó

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Invasion of the Overworld: A Minecraft Novel

© 2014 by Gameknight Publishing, LLC

Hungarian translation © Bartók Imre, 2015

Az utószót írta dr. Parti Katalin

ISBN 978-963-310-596-2

Cover Art © JiaSen

A Szörnyek inváziója a Minecrafton alapuló rajongói könyv, amelynek nincs hivatalos kapcsolata sem a Minecrafttal, sem a Mojang AB-vel. Vagyis nem hivatalos mű, amellyel kapcsolatban a Minecraft alkotói semmilyen állásfoglalást nem tettek közzé.

A könyvben szereplő történet teljes egészében fikció. A regényben előforduló nevek, karakterek és események mind a szerző képzeletének szüleményei. Bármelyik valós eseménnyel vagy személlyel – legyen akár élő, akár holt – esetlegesen fennálló minden hasonlóság csupán a véletlen műve.

A Minecraft® a Mojang AB hivatalos márkajelzése.

Minecraft ®/TM & © 2009-2013 Mojang/Notch

A történet főszereplője, Gameknight999 teljességgel a képzelet szüleménye, és semmilyen hasonlóságot nem mutat a valódi Gameknight999-cel, aki a könyvben megjelenő figura tökéletes ellentéte, és valójában egy nagyszerű, felelősségteljes személy.

Szaklektor – Gameknight999

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

A Libri Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Felelős szerkesztő Vereckei Andrea

Szerkesztő Turcsányi Réka

Olvasószerkesztő Ligeti Szilvia

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Szeretnék köszönetet mondani a barátaimnak és a családomnak, akik mellettem álltak ebben a nagy kalandban, különösen Geraldine-nek, akinek hathatós támogatása és a könyv iránti elkötelezett érdeklődése folyamatos motivációt jelentett a számomra, továbbá Gameknight999-nek, akinek a hatására kipróbáltam a Minecraftot, és belekezdtem a könyv megírásába. Ezenkívül köszönet illeti csodálatos feleségemet, aki mindvégig bízott bennem, és akkor is kitartott mellettem, amikor akadályokba ütköztem utamon.

„Amit magunkért teszünk, meghal velünk,

amit másokért, túlél minket.”

ALBERT PINE

MI A MINECRAFT?

A Minecraft egy sandbox, azaz homokozó típusú építkezős játék, amely lehetővé teszi a játékos számára, hogy lenyűgöző dolgokat hozzon létre különböző építőelemekből, úgymint kő, föld, homok, homokkő… A fizika ismert szabályai nem mindig érvényesülnek a játékban, hiszen a Kreatív módban olyan építményeket is létrehozhatunk, amelyekre nem hat a gravitáció, vagyis nem kell semmi, hogy megtartsa őket.

A program rendkívüli kreativitást igényel, ráadásul nagyon változatos. A játékosoknak módjukban áll egész településeket, a hegyoldalakban teraszosan kiépülő civilizációkat létrehozni, sőt még a felhők közé is emelhetnek városokat. A valódi játékot azonban nem Kreatív, hanem Túlélő módban játsszák. Ebben a beállításban a játékosoknak kezdetben semmijük sincs a ruháikon kívül. Mivel az éj hamar leszáll, gyorsan be kell gyűjteniük bizonyos nyersanyagokat: például fát, követ, vasércet, amelyekből aztán eszközöket és fegyvereket tudnak készíteni, és megvédhetik magukat a szörnyetegektől – az éjszaka ugyanis a szörnyek ideje.

Ahhoz, hogy megtalálják a nyersanyagokat, bányákat kell létrehozniuk, vagyis mélyre kell ásniuk a Minecraft világában. Csak így tehetnek szert ugyanis szénre és vasércre, amiből az életben maradáshoz elengedhetetlen fémfegyverek és páncélok készülnek. Ásás közben időnként barlangokra és lávával teli kamrákra, sőt akár elhagyatott bányákra és föld alatti labirintusokra bukkannak, ahol különféle kincsek várnak rájuk. Ezeken a helyeken azonban az átjárókat gyakran szörnyetegek (zombik, csontvázak és pókok) őrzik, készen arra, hogy lesből támadjanak az óvatlanokra.

Habár a vidék tele van szörnyetegekkel, a játékosoknak nem egyedül kell felvenniük velük a harcot. A hatalmas szervereken több százan játszanak egyszerre, megosztva egymással a játék világát és a benne fellelhető erőforrásokat. A felszínen falvak is találhatóak, tele NJK-kal, azaz Nem Játékos Karakterekkel, akik ezeken a településeken élnek. A falvak lakói fáradhatatlanul végzik azokat a tevékenységeket, amiket a falubeliek általában szoktak, és lakóhelyük olykor kincsesládákat is rejt – legyen azok tartalma értékes vagy kevésbé jelentős. Amikor ezekkel az NJK-kal beszélgetünk, lehetőségünk nyílik csereberélni velük, így például ritka drágakövekhez és bájitalokhoz juthatunk hozzá, továbbá néha íjra és kardra is szert tehetünk.

A Minecraft hihetetlen lehetőségeket kínáló szórakozás, amelyben a játékosok létrehozhatnak gépeket (ezeket vöröskővel lehet működtetni, ami nagyjából olyan, mint egy elektronikus áramkör), egyedi játékokat, saját pályákat, továbbá úgynevezett PvP (Player versus Player), azaz játékos játékos ellen arénákat is. A Minecraft meghatározó jellemzői a kreativitás kiaknázása, a hátborzongatóan izgalmas harc és az ijesztő teremtmények sokasága. Az egész játék olyan, mint egy hullámvasút a kaland és az izgalmak földjén. Az utazás során felemelő győzelmek és keserű kudarcok egyaránt várnak az emberre – nincs más dolgunk, mint élvezni a kirándulást.

A SZERZŐRŐL

Először a fiam hatására próbáltam ki a Minecraftot. Nem volt könnyű, hogy őszinte legyek, a srácnak úgy kellett a gép elé vonszolnia, hogy belevágjak. De azóta… Egyszerűen imádom.

A fiam látott egy videót a YouTube-on a Minecraftról, és természetesen rögtön a fejébe vette, hogy be kell szereznünk a játékot. A következő hónapban minden áldott nap arról győzködött minket, hogy milyen csodálatos a Minecraft, és hogy nem képes nélküle élni.

Végül megadtuk magunkat, és megvettük. Kiválasztott magának egy felhasználónevet – Gameknight999 –, és belevágott a dologba. Először egyedül játszott, de hamarosan odahívott minket, mert meg akarta mutatni, mit hozott létre… és be kell valljam, lenyűgözött a látvány. A kölyök egy óriási kastélyt épített, aztán egy akadálypályát, tele mozgó részekkel, aztán egy föld alatti várost… Teljesen megdöbbentünk azon, hogy milyen fantasztikus dolgokat alkotott. Mivel hivatásom szerint mérnök vagyok, nyomban megtetszett a lehetőség, hogy én is építsek valamit, úgyhogy odaültem a géphez, és hagytam, hogy a fiam megtanítsa nekem az alapokat. Pillanatokon belül vettem magamnak is egy felhasználónevet, és ettől kezdve Monkeypants271-ként csatlakoztam a fiamhoz, hogy együtt barangoljunk a digitális világban, tornyokat építsünk, zombikkal harcoljunk és elkerüljük a felrobbanó creepereket.

A fiam annyira szeretett a Minecrafttal játszani, hogy végül a következő karácsonyra vettünk neki egy szervert. Hónapokat töltött azzal, hogy mindenfélét építsen: várakat, hidakat, víz alatti városokat, gyárakat, egyszóval bármit, amit csak el tudott képzelni, eleinte a maga számára. Később bevonta az osztálytársait is, hogy együtt még hatalmasabb építményeket hozhassanak létre. Persze én is részt vettem a dologban, részben azért, hogy figyeljem, mi történik, de azért is, mert magam is eléggé kocka vagyok, vagyis olyan, aki imádja az ilyesmit. Meglepődtem, hogy a fiam milyen büszke a kreálmányaira. Videókat készített róluk, és feltette őket a YouTube-ra. Aztán egy napon néhány másik srác is belépett a szerverre, talán mert a fiam vagy az egyik barátja megadta nekik az IP-címet. Ezek az új fiúk mindent leromboltak, amit addig alkotott. Ezt a fajta szándékos pusztítást nevezik a játékban griefingnek. Letarolták a vidéket, míg csupán egy kráter maradt hátra. Szó szerint a földdel tették egyenlővé több hónap munkáját. Amikor a következő alkalommal a fiam belépett, és meglátta, hogy mi történt, teljesen összetört. Hogy még rosszabb legyen a dolog, a srácok fel is vették a rombolást, amit végeztek, és a videókat szintén felrakták a YouTube-ra.

Ennél jobb alkalom aligha adódhatott volna arra, hogy elbeszélgessek a fiammal a cyberbullyingról, azaz az internetes zaklatásról. Amikor megkérdezte, miért tenne bárki ilyesmit, és hogy milyen ember lehet az, aki örömét leli mások dolgainak az elpusztításában, rájöttem, hogy nem tudok kielégítő válaszokat adni neki. Ekkor jutott eszembe, hogy saját kedvenc eszközével próbálom megválaszolni a kérdéseit – vagyis magával a Minecrafttal. Ezért írtam meg az első könyvet, a Szörnyek invázióját, amelyből a gyerekek tanulhatnak a cyberbullyingról és arról, hogy annak milyen hatása van másokra, továbbá hogy milyen fontos a barátság, és mindehhez a Minecraftot használtam, mintegy vászonként, amelyre a leckéket felfesthettem.

A fiam és én még most is szoktunk együtt minecraftozni, sőt közös építményeink némelyike szerepel is a Gameknight999-sorozat következő köteteiben. Angolul egyébként már megjelent a sorozat második, Harc az Alvilágért, illetve harmadik, A Végzetsárkány című része is, amelyeknek hamarosan elkészül a magyar fordítása is.

Köszönöm mindenkinek, aki kapcsolatba lépett velem a weboldalamon keresztül (www.markcheverton.com). Hálás vagyok minden kedves megjegyzésért a gyerekektől és a szüleiktől egyaránt. Igyekszem minden e-mailre válaszolni, és elnézést kérek, ha valakit véletlenül kihagytam.

Keressétek meg Gameknight999-et és Monkeypants271-et valahol odakint a szervereken! Olvassatok, legyetek rendesek egymással, és óvakodjatok a creeperektől!

MARK CHEVERTON

ELSŐ FEJEZET

GAMEKNIGHT JÁTÉKA

A hatalmas pók lassan, módszeresen közelítette meg rejtekhelyét. Ezernyi vörös szeme úgy izzott, mint füstölgő tűz mélyén a haragosan parázsló szén. Gameknight999 tudta, hogy a lény felé tart, de nem ijedt meg. Bízott benne, hogy a vaspáncélja megvédi. Sőt azt akarta, hogy a pók még közelebb jöjjön hozzá, és reménykedett benne, hogy az időzítés tökéletes lesz. A sziszegő, kattogó hang egyre közeledett, ahogy az állat keresztülhatolt az erdőn. Nem sokkal később újabb zörejekre lett figyelmes, amelyek a lény társától származtak. Most már két pók vadászott rá. Kihajolt a bütykös kérgű fa törzse mögül, hogy felmérje helyzetét, és meglátta a két állatot, akik éppen őt keresték. A szörnyetegek minden sötét üregbe és lombos cserje közé bepillantottak. Gameknight visszahúzódott a fa mögé, majd meggyújtott és a földbe szúrt egy fáklyát, hogy a meleg, sárga fényt más játékosok is észrevehessék. Néhány másodperccel később kiásta a földből a fáklyát drágaköves csákányával, és visszatette a többi felszerelése közé.

Ezzel talán sikerült felhívnom magamra a figyelmet, gondolta.

Gameknight kihúzta a kardját, és rohanni kezdett a nyílt terepen át. A két pók észrevette, és nyomban üldözőbe vették, sőt ekkor már egy üresfejű zombi hangját is meghallotta a háta mögött. Olyan gyorsan futott, ahogy csak bírt, megkerült néhány fát, felrohant egy dombra, és meggyőződött róla, hogy a gonosz lények még mindig szorosan a nyomában vannak, vagyis a kutyák továbbra is üldözik a rókát. Ekkor meglátta a távolban a prédáját: saját csapatának két tagja éppen felé közeledett. Gameknight elmosolyodott, ahogy elképzelte, mi fog történni.

– Hé, Dreadlord24, Salz, itt vagyok – gépelte Gameknight az üzenőablakba. A szavai mindenkihez elértek a szerveren. – Segítségre van szükségem.

– Máris érkezünk – válaszolta Dreadlord.

Gameknight hátrapillantott és lelassított. Hagyta, hogy a szörnyetegek kissé csökkentsék a távolságot, a pókok egyre közelebb értek hozzá. Amikor ismét előrenézett, látta, hogy társai pontosan ott vannak, ahol lenniük kell.

– Maradjatok ott, jövök! – írta Gameknight.

Továbbindult két gyanútlan megmentője felé, és szándékosan olyan kacskaringós úton futott, hogy a zombinak is legyen esélye beérni. Mindhárom szörnyre szüksége volt ahhoz, hogy véghezvihesse a tervét. Amint a zombi és a pókok utolérték, Gameknight egyenesen a társai felé kezdett rohanni. Egy csupasz dombtetőn álltak, amelyet minden oldalról sűrű erdő szegélyezett. Az egész domb egy kicsit a tanárára, Mr. Jamesonra emlékeztette, akinek tar fejtetője csak úgy csillogott egyébként sűrű haja között.

Nyögés… klikk-klikk-klikk

A szörnyetegek kissé túl közel kerültek hozzá, ezért nagyon kellett ügyelnie, ha azt akarta, hogy beváljon a csele. Csak a jelenre koncentrált, az „itt és most”-ra. Felrohant a dombra, magával csalva a szörnyeket, akik a pusztítás iránti csillapíthatatlan vágyukban engedelmesen követték. Ahogy felért a domb tetejére, Gameknight szembe találta magát két társával, de szaladt tovább, sarkában a mohó bestiákkal.

– Gameknight, hova mész? – kérdezte Salz érezhető zavartsággal. – Azt hittem, segítségre van szükséged.

– Tévedtem – gépelte Gameknight. – Úgy tűnik, ti szorultok segítségre.

Ebben a pillanatban a szörnyetegek előtörtek a fák közül, elérték a domb tetejét, és azonnal a két meglepett játékosra vetették magukat. A két pók Dreadlordot támadta meg, míg a zombi Salzot szemelte ki. Mindketten meglehetősen kezdők voltak, csupán egy bőrpáncél védte őket, és csak kőfegyvereket hoztak magukkal. A tapasztalat hiánya, no meg az, hogy vakon megbíztak Gameknight999-ben, elkerülhetetlenné tette gyors bukásukat. Fekete, szőrös lábak csavarodtak Dreadlord köré, egyre veszedelmesebben csattogva, és pillanatokon belül cafatokra tépték a gyenge vértet. Mintha a szörnyek maguk is megrészegültek volna a gyilkolástól. Ezzel egy időben a zombi Salz felé nyúlt zöld karjával, és pusztító erejű csapásokat mért rá. Először Dreadlord páncélja foszlott semmivé, majd az életereje gyors ütemben elérte a nullát. Ekkor egy pukkanással eltűnt, és a felszerelése magára hagyva úszott a levegőben. Mivel a pókok éhsége még nem elégült ki, sötéten izzó szemüket nyomban Salz felé fordították. Salzot teljesen lefoglalta a zombival folytatott küzdelem, és nem számított rá, hogy hátulról két további bestia is ráveti magát. Az ő életereje is hamar lenullázódott. Gameknight megállt, hogy végignézze a mészárlást, és jót nevetett a számítógép képernyője előtt ülve. Kellemes, gonosz elégedettség lett úrrá rajta. Szeretett trollkodni, még a saját barátaival is.

– De hülye vagy, Gameknight – írta Dreadlord a börtönből, arról a pontról, ahol a játékos újraéledt, miután elvesztette az életét a csapatos PvP játékban.

– Igen, kösz – tette hozzá Salz.

– LOL – felelte Gameknight, majd megfordult, hogy visszatérjen a csatamezőre.

A Minecraft volt a legkedvesebb elfoglaltsága. Órákon át játszott lent a pincében, folyamatosan bővítve a felszerelését és növelve tekintélyét a különböző többjátékos szervereken, általában mások kárára. Gameknight tizenkét éves volt, és nem nőtt túl magasra a korához képest, de ez persze a játékban aligha számított. Itt ugyanis nem volt másra szüksége, csak megfelelő páncélra, fegyverekre, és egy kíméletlen stratégiára, amelybe az is belefért, hogy a saját érdekében feláldozzon másokat.

Ahogy ismét eszébe jutott ez a két pancser, akiket az imént csőbe húzott, és az a sok másik játékos is, akiket hasonlóan csapdába csalt, Gameknight999 szája mosolyra húzódott. Figyelme visszatért az éppen zajló játékhoz. Figurájával visszament az előző csetepaté helyszínére, újabb áldozatok után kutatott. Nem számított, hogy melyik csapathoz tartoznak. Voltak még egyéb trükkök is a tarsolyában, amelyeket bevethetett a többiekkel szemben, és ebben senki sem volt olyan jó, mint ő. Sőt, volt egy terve, amellyel az összes játékossal kibabrálhat ezen a szerveren. Egy olyan terv, amely után az emberek bizonyára sokáig emlékezni fognak Gameknight999-re.

Ahogy felfutott az egyik közeli dombtetőre, a távolban további játékosokat pillantott meg. A felhasználónevük derengve világított kocka alakú fejük fölött, miközben éppen egymást gyepálták. Egy lávafolyamnak tűnő képződmény mellett harcoltak, amelynek olvadt tömege fölött finoman faragott kőhíd ívelt át, valódi műalkotás volt, amelynek elkészítése bizonyára több órát vehetett igénybe. A híd egy magas, kör alakú, hínárral lepett burkolatkőből és szürke kőkockákból épült toronyhoz vezetett. A pompás épület merészen tört az ég felé, és a tetején ragyogó, fehér fény világlott, egy drágakő szikrája, amely pompás fénysugarakat szórt a kék égre. Ez volt a játék végső célja. A torony tetején egy kocka fehér gyapjú volt, és az a csapat nyert, amelyik először mászott fel a toronyba, és szerezte meg a finom körvonalú fehér kockát. Gameknight jól ki tudta venni a harcoló játékosokat, akik mind igyekeztek ellenőrzésük alá vonni a hidat és keresztülvágni rajta, hogy mielőbb elérjék a tornyot. A két csapat erőviszonyai nagyjából kiegyenlítettek voltak. Egyik játékos sem fordíthatott hátat a küzdelemnek, és indulhatott el a torony felé anélkül, hogy le ne nyilazták volna. Ez azonban nem sokáig maradt így.

Gameknight a harctér közelében lévő bozótban húzódott meg, eltette a kardját, és előhúzta az íját. A szivárványszínű fegyver kékesen ragyogott, fényét az Ütés II, Erő IV és a Végtelen elnevezésű bűvölések adták, jelezvén, hogy a játékos végtelen számú nyílvesszővel rendelkezik, amelyek ráadásul nagyobb erővel csapódnak be, így nagyobb kárt tesznek az ellenfélben. Sok játékos irigyelte tőle ezt az íjat. Gyorsan felderítette a terepet, hogy meggyőződjön róla, nincsenek a közelben szörnyetegek, majd egymásra rakott néhány kockát maga előtt, felugrott rájuk, és folyamatosan addig rakta a tömböket, míg elérte a fák lombkoronáit. Ebből a pozícióból egyrészt remekül tudott célozni az íjjal, másrészt, ha a szükség úgy hozta, elrejtőzhetett az ágak közé.

Megfeszítette az íjat, és kilőtte a nyílvesszőt egyik ellenségére, egy Chimneyslip nevű alakra. A nyílvessző finom ívet leírva keresztülhasított a levegőn, és pontosan a kiszemelt áldozat hátába fúródott. A figura vörösen megvillant, jelezve, hogy találat érte. Miután Gameknight kilőtt további három nyílvesszőt, a halálos zuhatag hatására ChimneySlip páncélja semmivé foszlott, és felfedte sebezhető, sötét bőrét. Ekkor Gameknight még egyszer tüzelt, és kuncogva nyugtázta, hogy máris sikerült végeznie áldozatával, majd vaktában lövöldözni kezdett a többiekre, nem is figyelve rá, hogy kit talál el. Egyik nyílvessző követte a másikat, és mind ugyanazt a sistergő hangot adta ki, ahogy átszelte az égboltot.

Egyre csak tüzelt a játékosok forgatagára, és egyre többet szedett le közülük.

– Ki lövi ezeket a nyilakat? – írta egy Kooter nevű játékos.

Gameknight felnevetett, majd ismét tüzelt, miközben két lövés között mindig úgy helyezkedett el, hogy ne vegyék észre odalentről. Lehasalt, aztán ismét felpattant, hogy újra megsorozza a többieket halálos lövegeivel, és amikor fedezékbe húzódott, nevének betűi eltűntek.

– Figyelj oda, hogy kire lövöldözöl! – írta King_Creeperkiller az üzenőablakba. – Ez csapatjáték!

– Így van – tette hozzá Duncan –, bárki is vagy, jobban tennéd, ha csapatban játszanál, és abbahagynád a genyózást.

Ahogy akarjátok, gondolta Gameknight.

A támadásnak köszönhetően a játékosok alaposan megfogyatkoztak, és már mindkét csapatból csak néhányan maradtak. Ennek ellenére továbbra is sok panasz érkezett a börtönből, és a játékosok átkozták a lövöldözőt. Gameknight előhúzta a csákányát, és fokozatosan lebontotta a kockákat maga alatt. Másodpercek alatt elérte a talajszintet, ahol kihúzta a kardját, és futásnak eredt. A domborzati viszonyokat kihasználva lesből közelített a többiek felé. Amikor elég közel ért, látta, hogy már mindkét csapatból csak három játékos maradt, illetve a sajátjából, ha magát is beleszámolja, tulajdonképpen négy. Csakhogy Gameknight már nem úgy gondolt magára, mint aki bárkinek is az oldalán áll… Leszámítva persze saját magát.

A hat játékos vaskardokkal és vaspáncéllal volt felfegyverkezve, mivel a drágakövek ezen a szerveren túl ritkák voltak ahhoz, semmint hogy könnyen be lehetett volna szerezni őket – leszámítva persze, ha valaki csalt, ahogyan Gameknight tette, aki a röntgenlátás segítségével viszonylag könnyen rátalált a drágakövekre, és kiváló minőségű páncélt és kardot tudott készíteni belőlük. Eljött az ideje, hogy felfedje magát. Kinyitotta a hátizsákját, majd eltette a vas mellvértjét, a lábszárvédőjét, a csizmáját és a sisakját, és felvette a drágakövekből készített kék páncélt, amiben úgy festett, mintha szikrázó jégbe burkolózott volna. A kardja szinte izzott a sötétben.

Hirtelen sziszegő, csattogó hangot hallott a háta mögül, villámgyorsan megpördült. Egy pók lopakodott mögé, hogy megtámadja, és most ütlegelni kezdte drágakő páncélját. Majdnem áthatolhatatlan védőöltözete azonban olyan erős volt, hogy alig érezte meg a szörny próbálkozását.

– Ezt akarod? – kérdezte Gameknight, noha rajta kívül senki más nem volt a pincében. – Gyere, táncoljunk!

Ahogy megsuhintotta pompás kardját, Gameknight két csapással le is terítette a pókot. Mielőtt azonban ismét ellenségei felé fordulhatott volna, morgásra és nyögésekre lett figyelmes: zombik közeledtek. Megfordult, és vagy fél tucat zombit látott előkecmeregni az erdőből, nyomukban számos pókkal, akik mind egyre szűkebbre vonták körülötte a kört. Alkonyodott, és közeledett a szörnyetegek ideje.

– Ti is kértek egy kicsit?

Türelmesen várt, amíg a szörnyek elég közel jöttek hozzá, majd futni kezdett az ütközet helyszíne felé. A zombik engedelmesen követték, hiszen semmi sem csillapíthatta pusztító éhségüket.

A többi játékos megdöbbent, amikor a drágakövekbe öltözött harcos előbújt az árnyékok közül, és egy pillanatra abbahagyták a küzdelmet. Az egyikük, a csapat kapitánya, akit InTheLittleBushnak hívtak, leolvasta a drágakő sisak felett izzó nevet.

– Gameknight, gyere segíteni – írta InTheLittleBush. – Még nyerhetünk!

– Hé, honnan szerezted azokat a drágaköveket? – kérdezte számonkérően az ellenséges csapat kapitánya, Wormican. – Ez csalás. Helló, admin, Gameknight csalt! TILTSÁK KI!

– Elég a sírásból – gépelte gyorsan Gameknight. – Hoztam nektek egy kis ajándékot.

Miután kijött az árnyak rejtekéből, a nyomában megjelent a zombik és pókok hordája. A szörnyekhez ráadásul időközben csontvázak is csatlakoztak, és most mind előrontottak a sötétségből, és rátámadtak a játékosokra. Mivel a nap már alábukott a látóhatáron, többé nem kellett attól tartaniuk, hogy a napsugaraktól lángra kapnak.

– LOL – gépelte Gameknight, majd hozzátett egy smiley-t.

Átszaladt az összezavarodott játékosok között, és célba vette a lávafolyón átívelő kőhidat.

– Hajrá, Gameknight, szerezd meg a gyapjút! – gépelte Phaser_98. – Nyerni fogunk!

Azt csak hiszed, gondolta Gameknight.

A játékosok és a szörnyek között cikázva Gameknight szélsebesen átvágott a harcmezőn. A többieket túlságosan elfoglalta az egymással és a szörnyekkel vívott küzdelem ahhoz, hogy bárki megállítsa.

– Kapjátok el! – gépelte Zepplin4, ahogy a drágakövektől ragyogó harcos elsuhant mellette.

Miután lesújtott az egyik játékosra, aki mellett éppen elhaladt, Gameknight elérte a hidat. Egy pillanatra megállt, hogy elgyönyörködjön a pompás mérnöki munka eredményében, hiszen sok időt fektetett a megvalósításába. Hangosan felnevetett, noha senki sem hallhatta, hiszen a pince éppolyan üres volt, mint mindig, majd elhelyezett egy adag TNT-t a híd közepénél. Amikor meggyőződött róla, hogy a robbanóanyag a megfelelő helyre került, letett egy vöröskő fáklyát az utolsó kocka közelében. Sietve elhátrált, és végignézte, ahogy a vöröskőfáklya hatására a TNT szikrát fog. Hamarosan bekövetkezett a robbanás. Először csak egy kocka robbant fel, aztán a következő és a következő, majd a láncreakció hamarosan az egész, óriási hidat eltüntette, míg végül nem maradt más a percekkel korábban még lenyűgöző műalkotásból, csupán szanaszét szóródó törmelékrengeteg. A lávafolyón átívelő út ezzel megszűnt. Gameknight visszapillantott a folyó túlpartjára, és táncolni kezdett, hogy kigúnyolja a többieket.

– Gyorsan, szerezd meg a gyapjút, hogy megnyerjük a játékot! – írta Phaser_98.

– Ez nem fair, hiszen csalt! – írta Wormican.

– Igen. Ki kéne tiltani – fűzte hozzá Zepplin4.

– Csak szerezd meg azt a kockát, hogy mi nyerjünk! – ismételte meg King_Creepkiller.

Gameknight felszaladt a toronyba vezető lépcsősoron, és másodpercek alatt elérte a csúcsot. Közel lépett a peremhez, majd lepillantott az odalent veszteglő szerencsétlenekre.

– Siess! Szerezd meg a kockát, még nyerhetünk! – írta valaki.

– Erre a kockára gondolsz? – kérdezte Gameknight.

Odament a fehér gyapjú mellé, és csak állt, és nézte.

– Azt akarod, hogy szerezzem meg ezt a kockát, itt? – gúnyolódott Gameknight. – Ezt a fehér gyapjúkockát, ami itt van előttem?

– IGEN, GYORSAN! – gépelte Phaser_98, aki egyre kevésbé tudta mire vélni a másik viselkedését.

– Tudod, mit? Inkább nem – írta Gameknight, miközben még több TNT-t helyezett el a fehér gyapjú körül. Vöröskőporral összekötötte egymással a robbanószereket, majd végül lerakta melléjük a fáklyát.

Gameknight abban a pillanatban kiszállt a szerverről, ahogy a TNT szikrát fogott. Eltűnt a többiek képernyőjéről, akik most mind értetlen ábrázattal és csalódottan néztek egymásra. Abban bízott, hogy a játékosok mérgükben a számítógépük képernyője előtt kiabálnak. Hiszen most már senki sem nyerhet. Habár, a saját felfogása szerint azzal, hogy elrontotta a többiek játékát, valójában ő lett a győztes.

MÁSODIK FEJEZET

A SZERVER

Gameknight999 hátradőlt kényelmes irodai székében, és továbbra is a képernyőt nézve felnevetett.

– Milyen idióták vagytok! – mondta a semmibe mosolyogva.

Az üres és hideg szoba visszhangzott a nevetésétől. Egyedül játszott, ahogy általában. Hangokat hallott a lépcső felől. A húga nyilván valami idétlen gyerekműsort nézett, mert a rajzfilmfigurák idegesítő, selypegő hangon egy dalocskát énekeltek, hangjuk betöltötte az egész lakást. Gameknight megrázta a fejét, a húga néha nagyon bosszantó tudott lenni.

– Csendesebben odafent! – kiáltotta, mire válaszképpen a rajzfilmfigurák csak még hangosabban kezdtek kornyikálni.

Gameknight elfojtott egy káromkodást, majd visszafordult a számítógépéhez. A képernyő mellett ott volt a születésnapi köszöntő, amit a húgától kapott a múlt héten. Gyermeteg rajz volt, őt ábrázolta, amint a húga kezét fogva együtt sétálnak egy rózsaszínben pompázó mezőn, amelyet mindenütt hatalmas lila és kék virágok pettyeznek. A kislány órákat töltött a rajz elkészítésével, és teljes titokban dolgozott rajta a szobájában. Amikor odaadta neki, vidám mosoly terült el az arcán, ami beragyogta az egész szobát. Végül is nem volt rossz testvér, de néha akkor is bosszantotta.

A tévé kicsit halkabb lett, valószínűleg azért, mert időközben becsuktak egy ajtót.

– Köszi! – kiáltotta anélkül, hogy levette volna a tekintetét a képernyőről és a Minecraftról.

A játékban különösen azt szerette, amikor csőbe húzhatott másokat, trollkodhatott egy jót, vagyis a tapasztalatának és ügyességének köszönhetően borsot törhetett a többiek orra alá a többjátékos módban, de akár meg is ölhette őket, és elvehette a felszerelésüket. A mai trollkodás igazán remekül sikerült, hiszen a Minecraft nagy csapatjátéka döntetlennel végződött. Senki sem mondhatta magát győztesnek, kivéve persze őt.

Gameknight ismét felnevetett, majd újra belépett a játékba, és kilistázta a szervereket. Hallotta, hogy van egy igazán klassz, új hely. Elővette a papírt, amire az IP-címet felírta, majd felment a szerverre. Túlélő mód volt, a kedvence. Biztos volt benne, hogy a modjainak, azaz módosító programjainak, és a különböző hackeknek, vagyis kis csalásainak köszönhetően pillanatokon belül itt is uralkodni fog. Remélhetőleg a biztonsági intézkedések nem túlságosan kifinomultak, és hamar át tud majd menni kreatív módba.

A játék elindult, de a nyitóképek valahogy… másnak tűntek. Furcsa szöveg jelent meg a képernyőn, amit nem ismert fel, betűk és szavak, amelyek teljességgel érthetetlennek tűntek.

– Érdekes – mondta Gameknight magában, miközben megpróbálta megfejteni az elé táruló látványt.

Épp amikor már bizonyos minták bukkantak volna elő a szövegből, a képernyő sötétre váltott, majd a következő pillanatban a karaktere megjelent a játék világában. A környezet, amiben feléledt, különösnek, sőt nagyon is izgalmasnak tűnt. A közelben óriási sziklák meredeztek, amelyek tetejéről vízesés hullt alá. Sziklakiszögellések csüngtek a magasban az égen, legalább negyvenkockányira a talajtól. Miután a víz megtette útját odafentről, a folyam tovább hömpölygött, és eltűnt a sziklák lábánál kezdődő barlangok egyikében. A barlangból érkező erős fény jelezte, hogy bizonyára láva is van odalent, márpedig a víz és a láva találkozásánál, ezt jól tudta, zúzott kő jön létre. Gameknight felkapaszkodott az egyik közeli domb tetejére, és észrevett egy másik érdekes sziklaképződményt a magasban, amelyből további kiszögellések meredeztek, azon túl pedig egy falu körvonalai sejlettek fel a távolban. A sziklaképződményről hosszú oszlopok csüngtek alá, amelyek egy kőkockákból álló leviatán óriási tépőfogaira emlékeztették. Mi tagadás, ez a szerver nagyon izgalmasnak ígérkezett.

A nap lemenőben volt, és ez a túlélő szervereken problémát jelentett, hacsak az ember nem készült fel kellőképpen. Természetesen Gameknight mindig mindenre felkészült. Megnyomta a Ctrl-Z-t, és megnyitotta kedvenc csalását. A felszerelései jelentek meg a képernyőn, Gameknigth-nak pedig minden lehetséges tárgyhoz hozzáférése volt. Gondolkodás nélkül kiválasztotta a drágakő páncélt és a drágakő kardot, de beszerzett magának egy íjat, egy tegez nyílvesszőt és egy üllőt is. A földre helyezte az üllőt, majd megbűvölte az íját Ütés II-vel, Erő III-mal és Végtelennel. Nem volt olyan jó, mint a legutóbbi, de még így is elég erősre sikerült, mivel az Ütés II úgy működött, mint a Hátralökés a kardoknál, ráadásul a Végtelennek köszönhetően végtelen számú nyílvessző állt rendelkezésére. Miután magához vett néhány aranyalmát későbbre, elindult vadászni.

Meglátott néhány malacot a füves mezőn, kilőtt egy-két nyílvesszőt, hogy felmérje a távolságot, majd a dombtetőn állva elkezdte leszedni őket. Hatszor tüzelt gyors egymásutánban az idegesítő, rózsaszín állatokra, négyet sikerült eltalálnia és megölnie, és az ötödiket is csak hajszál híján vétette el. Először arra gondolt, azzal fog bizonyságot tenni jóindulatáról, hogy meghagyja ennek a magányos túlélőnek az életét, de aztán meggondolta magát, és kilőtte a hetedik nyílvesszőt is. A tűhegyes nyílvessző egy szempillantás alatt pár darab nyers disznóhússá változtatta az állatot.

Gameknight leszaladt a füves domboldalon, majd begyűjtötte a jutalmát, a malachúst. Ahogy felvette az utolsó darabot, megpillantott néhány játékost, akik éppen felé közeledtek. Faágakból, főként tölgyből és nyírfából összeeszkábált védőtető alatt haladtak. Nyilvánvalóan újoncok voltak, hiszen a felszerelésük csupán bőrmellényből és kőkardokból állt, ráadásul veszélyesen közel merészkedtek az árnyékokhoz. Gameknight gyorsan felmérte a terepet és a lehetséges veszélyeket, majd behúzódott néhány nyírfa mögé, amelyek alacsonyan csüngő, sűrű ágai elrejtették a jövevények elől.

Váratlanul egy zombi ugrott elő az árnyak közül, és kihasználva a meglepetés erejét, előrenyújtott karjaival a csapatra támadt. A két játékos nevetséges kőkardjait lóbálva vette fel a küzdelmet a teremtménnyel. Esztelenül csapkodták a zöld szörnyeteget, akinek nyögései megtöltötték a levegőt – a két játékos dühösen ütlegelt ahelyett, hogy az egyikük csak a támadásra, a másik pedig a védekezésre koncentrált volna. Idióták, gondolta. A zombi végigkarmolta vékony bőrmellényüket, és egyre komolyabb károkat tett az öltözetükben. A két bolond ahelyett, hogy fejre ment volna, továbbra is a karokat püfölte, és noha tudtak sérülést okozni, a szörny maga is jó sok ütést bevitt nekik, mire végül le tudták gyűrni. A harcot azonban korántsem úszták meg ilyen olcsón.

Ez egy vicc. Hogy okozhat egyetlen zombi ennyi sérülést valakinek?, gondolta Gameknight. Ez a két srác nem érdemli meg, hogy minecraftozzon.

Előhúzta izzó, megerősített íját, majd rálőtt a közelebbi alakra, és nyomban utána a társára is. Amint felvette a megfelelő távolságot, újabb sorozatot adott le rájuk, és minden gond nélkül végzett velük. A védőöltözetük alig jelentett védelmet a zombival folytatott ütközet után… Milyen nevetséges! Felszerelésük aláhullt: a kőeszközök, íjak, nyilak és persze a két szánalmas kőkard a talaj fölött lebegett. Gameknight általában begyűjtötte a hadizsákmányt, de mivel ennek a két játékosnak semmilyen használható holmija nem volt, hátat fordított nekik, és odébbállt.

A korábban megpillantott távoli falu felé vette az irányt. Miután megállt, hogy igyon egy gyorsaságot növelő italt, nagy sebességgel nekiiramodott. Szeretett volna még hajnal előtt odaérni. Ahogy végigfutott a vidéken, a falu fényei egyre jobban megvilágították a tájat, de a körülötte elterülő sötétség miatt még így is nehezen tudta kivenni a környezetét.

Ajjaj, itt egy lyuk!

Gameknight azonnal megállt, egy hajszálon múlt, hogy belezuhanjon egy verembe, amivel minden bizonnyal veszített volna az életerejéből. Visszavett a sebességéből, és óvatosabban folytatta útját, ügyelve arra, hogy elkerülje a számos barlangot és vermet, amelyek ezen a vidéken leselkedtek rá.

Milyen érdekes hely!

Még semmi ehhez foghatót nem látott korábban.

Amint felért a következő dombra, végre elé tárult a falu. Átlagos kis település volt, középen, közvetlenül a kút mellett ott hevertek a termények, a mezők körül kisebb tákolmányokat, oldalt pedig néhány nagyobb épületet vett észre. A szétszórtan álló, fából ácsolt otthonok között egy kastélyszerű, kőből emelt épület is helyet kapott, amelynek kétemeletes tornya jóval a többi fölé magasodott. A helybeliek talán húszan lehettek. A többség az otthonaikban rejtőzött, hiszen éjszaka volt és sötét, márpedig az éjszaka a szörnyetegeké.

A faluban mindenütt rémes teremtmények portyáztak. Pókok, csontvázak, zombik és olykor egy-egy enderman is felbukkant.

A zombik az egyik ház előtt imbolyogtak, és, ahogy általában, rothadó, zöld karjukkal hadonásztak. Cafatokban lógó ruháik hozzátapadtak oszlásnak indult testükhöz. Éppen az egyik faajtón dörömböltek, remélve, hogy betörhetik, és elfogyaszthatják vacsorára a bent rejtőzködőket, vagy esetleg elkaphatják azokat a bolond falusiakat, akik ebben az órában önszántukból merészkednek elő otthonaikból. A pókok csúf és gumós teste ide-oda dülöngélt, ahogy nyolc szőrös lábukkal surrantak a talajon, és számtalan vörös szemük egyszerre nézett minden irányba. A csontvázak némileg távolabb portyáztak, mindannyian íjjal és nyilakkal voltak felszerelkezve. A hold sápadt fényt szórt fehér alakjukra.

De minden szörnyeteg közül az enderman volt a legfélelmetesebb. Ezek a magas, sötét, nyúlánk teremtmények mintha egyenesen egy rémálomból léptek volna elő. Mivel képesek voltak egyik helyről a másikra teleportálni, félelmetes ellenségnek számítottak, és szinte lehetetlen volt elpusztítani őket. Hosszú karjaikkal olyan erejű ütéseket mértek ellenségükre, hogy még a legerősebb páncélok sem nyújthattak tökéletes védelmet ellenük. A legszörnyűbb azonban örökké tágra nyílt, gyűlölettől izzó szemük volt, és az a tébolyult nevetés, amely minden lélekben jeges iszonyatot ébresztett, aki elég balszerencsés volt ahhoz, hogy hallótávolságon belül legyen. Ebben a pillanatban ezek a fekete árnyak a falu határában várakoztak, mintha csak a menekülés útját akarnák elzárni.

Gameknight odaszaladt az egyik épülethez, és fejmagasságban kibontott belőle egy tömböt, ezzel lehetővé téve a csontvázaknak a bejutást. Az egyik vézna, fehér szörny kihasználta a lehetőséget, besietett a házba, és nyomban végzett az odabent lakó nővel. Gameknight elmosolyodott. Elindult egy másik házhoz, elszaladt egy csoport zombi mellett, és drágakő csákányával betörte az épület ajtaját. A zombik hálásan becammogtak a házba, és rárontottak az ott lakókra. Karmaikkal tépkedték a kocka alakú falusiakat, záporoztak az ütések a tehetetlen Nem Játékos Karakterekre, vagyis NJK-ra, mígnem az áldozatok maguk is riasztó démonokká, falusi zombikká alakultak át – hosszú orruk most zöldesbarna árnyalatot öltött, és a karjukat előrenyújtva közlekedtek, akár a támadóik. Nyögdécselő hangjuk újabb színt adott a csata vérfagyasztó kakofóniájához. Gameknight felnevetett.

Vicces volt az NJK-kat megetetni a szörnyekkel, miközben ő maga túl gyors volt ahhoz, hogy elkapják, a mókázás azonban sajnos a végéhez közeledett. Gameknight látta, hogy a nap hamarosan megmutatja ragyogó négyzetes alakját a keleti láthatáron. Világosodott. A zombik és a csontvázak lángra kaptak, az endermanek és a creeperek pedig visszahúzódtak a dombok közé.

Eljött az idő, hogy átfésülje a falut, és ellopja az értékeket. Házról házra járt, kincs reményében átkutatta a ládákat, és félretolta az ostoba ábrázatú falusiakat, akik örökké összefont karral mászkáltak, és mindenütt az útjába kerültek. Talált némi vasércet a kovácsműhelyben, továbbá egy kis kenyeret, de ezen kívül semmi használhatóra nem bukkant.

Ez a falu semmit sem ér, gondolta magában.

Amikor elért a kastélyszerű épülethez a falu középpontjában, Gameknight talált egy üres ládát, amelybe elhelyezte varázsíját arra az esetre, ha ismét szüksége lenne rá. Ezután kiment, és visszatért az újjászületési helyre a sziklákhoz és a vízeséshez.

Hirtelen megszomjazott a valóságban. Kivette a fiókból az innivalót, amit már előre odakészített magának. A szájához emelte, és egy húzásra kiitta az édes finomságot, majd hátradőlt, hogy az utolsó cseppeket is kinyerje az üdítősdobozból. Alaposan körbenézett a pincében. Az apja összes találmánya itt kapott helyett. Majdnem mindegyik kínos kudarc volt: egy automatikus ketchupüvegnyitó, amely általában az üveg egész tetejét letörte, egy olvasztott édesgyökérrel működő 3D-s nyomtató, egy szemüvegre erősíthető iPod-tartó, amivel az ember sétálás közben is nézhetett videókat… egyik ostobaság a másik után. Tulajdonképpen a tárgyak mindegyike nevetséges volt, és mást csinált, mint amire kitalálták őket. Az utolsó találmány azonban, a 3D-s digitalizáló, vagyis az eszköz, amivel az ember bármilyen valós dologról 3D-s felvételt készíthet, és azt betáplálhatja a számítógépen futó programokba, egészen izgalmasnak ígérkezett.

Hangok érkeztek odafentről, valószínűleg az apja jött haza. Gameknight pedig az ő számítógépén játszott, amelyre a digitalizálót is rákapcsolták, és persze nagyon jól tudta, hogy elvileg nem lenne szabad használnia. Azért itt játszott, mert ezen a gépen volt egy fantasztikus videogyorsító, jó sok RAM, és több CPU is volt benne, ezért a Minecraft igazán remekül nézett ki és jó gyorsan futott. Most azonban ki kellett kapcsolnia, hacsak nem akarta, hogy rajtakapják.

Miután rendet rakott az asztalon, Gameknight a szemetesbe akarta dobni az üres üdítősdobozt, de mellétrafált. Nem számít, gondolta, majd valaki más úgyis kidobja. A doboz lepattant a szemetes oldaláról, és egy csattanással a falnak ütközött, onnan pedig továbbrepült, és ráesett az apja barkácsasztala szélén heverő csavarhúzóra. A csavarhúzó lassan túlcsúszott a peremen, lepottyant, és éppen az apja digitalizálójának indítójára esett. Fényes, sárga szikra izzott fel az elektronikus műszereket összekötő kábelek rengetegében, és égett szigetelés szaga töltötte be a helyiséget. Hamarosan még több szikra szökött a levegőbe, és a pince világítása egy pillanatra kihagyott, ahogy a digitalizáló működésbe lépett. Mintha mindezt lassított felvételen nézte volna végig: a levegőben bukdácsoló üdítősdobozt, a lezuhanó csavarhúzót, a bekapcsolódó elektronikát. Az egész olyan volt, mint egy gyenge minőségű videó a YouTube-on.

Remélem, semmit sem tettem tönkre, gondolta Gameknight, de mielőtt felkelt volna, hogy ellenőrizze a kábeleket, mély morajlás rázta meg a pincét. A sugárágyúnak kinéző digitalizáló sárgán izzani kezdett, és olyan hangot adott ki, mint egy kaptárból kirajzó, dühös méhraj. Mielőtt Gameknight999 felpattanhatott és kikapcsolhatta volna, ragyogó fehér fénysugár tört elő belőle, és eltalálta a mellkasánál. Megfordult körülötte a világ. Mintha a szoba többi része tornádóba került volna, és Gameknight a vihar szemében csücsülve érintetlenül figyelte volna az eseményeket. Erős fény vette körbe, miközben a szoba egyre sebesebben forgott körülötte. A ragyogás bántotta a szemét, és csiklandozta a bőrét. Először olyan érzés volt, mintha egy vakító villám elméjének minden szegletét szikrákkal szórná tele, de aztán valami szívni kezdte, húzni magával, mint amikor a lefolyó szívja magába a vizet, hogy aztán az árnyékos csatornák elnyelhessék. Gameknight úgy érezte, mintha kiszakították volna a testéből, és a fényen keresztül máshová került volna. Mintha valahogy egész létezése kívül került volna a fizikai világon.

Aztán minden elsötétült, és Gameknight999 lassan alámerült a sötétségben, de mielőtt a világ elhomályosult előtte, az utolsó pillanatban megesküdött volna, hogy állatokat hall maga körül: csirkéket, teheneket, malacokat… Ó, te jó ég!