Ferber Katalin

AZ ELÁRULT JAPÁN

Út Fukusimáig
– részlet –

KALLIGRAM
2015

Ferber Katalin: Az elárult Japán

KALLIGRAM
2015

Copyright © Ferber Katalin, 2015

ISBN 978 615 5454 88 2

Borítóterv Hrapka Tibor
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Forgalmazza: eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Bevezető

Csaknem hatvanhárom éves vagyok. Százhatvannyolc centiméter magas és ötvenkét kiló.

Szemem színe a hivatalos papírok szerint szürke, a valóságban azonban a salátafőzelék színére emlékeztető, de csak télen. Ha süt a nap, nyár és meleg van, hirtelen kékeszöld lesz.

Tizenhét évig dolgoztam Japánban. Férjem, Noja Hirosi, akivel 2000. március 15-én, emigrációm hetedik évfordulóján házasodtunk össze, atomfizikus. Csaknem nyolcvankét éves. Százhatvankilenc centiméter magas, hatvankét kiló. Szeme színe barna. Hajdan hatalmas fekete hajkoronája, ma már hófehérré szelídült, de körszakálla ma is feltűnővé teszi a világon mindenütt, nemcsak saját hazájában, Japánban.

A könyv, melyet az olvasó most kezében tart, kettőnk párhuzamos története. Én ötvennyolc évesen, Hirosi pedig hetvenhét évesen kényszerült emigrációra. Nekem ez a második emigrációm volt, neki az első, s valószínűleg az egyetlen.

1993. március 15-én hagytam el Magyarországot, s költöztem Tokióba, ahol vendégtanári szerződéssel dolgoztam két évig egy egyetemen, s kelet-európai összehasonlító gazdaságtörténetet tanítottam angolul. A szakmámat. A tizenhét év, melyet a szigetországban töltöttem rengeteg tanulással, némi sikerrel és felejthetetlen kudarcokkal gazdagított. 2007-ben azonban, két hónapig úgy tűnt, hogy ötvenöt évesen befejezem tanári és kutatói pályafutásomat, mert vagy legyőz a rák, vagy pedig megnyomorítva tengetem mindennapjaimat tovább, amíg elfogadom, hogy az is élet. (Majdnem-élet.)

Megmenekültem mindkettőtől, mert nem hittem el, hogy mindössze ez a két lehetőségem maradt. Vagy azért, mert szerencsém volt.

A Japánban eltöltött tizennégy évem betegség nélkül telt el. Addig tartott a drasztikus környezetváltás jótékony hatása. Magyarországról egy halálosnak tűnő betegség elől menekültem el 1993 tavaszán. Sikerült. A rendkívüli fizikai- és szellemi erőpróbák és megterhelések ellenére erős maradtam és csaknem mindent sikerült megvalósítanom, ami saját mércém szerint kötelességem volt. Jól vettem az akadályokat, néha megfáztam, olykor influenzás lettem, de mindegyikből gyorsan talpra álltam.

2007 tavaszán Leidenben voltunk, ahova két hónapra vendégkutatóként mentem. Barátainkat is vendégül láttuk. Ki Ausztriából, ki Japánból, ki Magyarországról jött.

Egy este, a vacsora közben nem tudtam végigmondani amit akartam. Suttogásba fulladt a maradék mondanivalóm. Másnap Magyarországra kellett utaznom. Első utam egy orvoshoz vezetett Budapesten. Ő megnyugtatott, hogy tipikus tanárbetegségem van, hangszálgyulladás. A hangom olykor visszatért, de csak percekre. Március végén már újra Tokióban voltunk. Elkezdődött a tanév és a szokásos napi, végtelennek tűnő rutin. Az órákon mindig volt hangom. Amint kiléptem a tanteremből, mindez suttogássá vált. Meguntam ezt alig két hét után. Túl sok órám volt, és túl sok diák akikkel foglalkoznom kellett. Tokió egyik leghíresebb és legjobb klinikájára rendszeresen jártam korábban is, oda mentem újra.

Alig ültem le a vizsgálószékbe, amikor hirtelen egy barátságtalan fekete gumicső szaladt le az orromon át, sokáig. Jó hosszan. A viszonylag fiatal orvos rögvest felém fordította a számítógép monitorját, ahol színesben és szélesvásznúban láthattam valamit, ami állítólag a bensőm volt. Rák, mondta mosolytalanul az orvos. E nagy bajban talán jobb lenne, ha hazamenne, javasolta, még mindig mosoly nélkül. Úgy bámulhattam rá, mint aki nem normális. Sóhajtott, hiszen nyilvánvaló volt számára, hogy egyetlen szavát sem hiszem el. Felírt néhány gyógyszert, aztán visszarendelt egy héttel későbbre. Semmi sem változott. Az órákon visszatért a hangom, bár régi csengése szánalmas emlékké satnyult. Amikor újra visszamentem a magabiztos orvoshoz, Hirosi is velem jött. Szövettan, parancsolta ellentmondást nem tűrően az orvos. Csak annyit kérhettem, hogy ezt a Japánban szokásos szünnapok előtt végezzék el, hogy ne maradjon el egyetlen órám sem. Egy hosszú nap a klinikán, aztán egy hétig hangtalanul vártam a szövettani vizsgálat eredményére.

Rák, mondta az orvos másodszor is. Elküldött az ország egyik legnagyobb és viszonylag új onkológiai klinikájára. Ott értenek mindehhez, tette hozzá, mi ezzel itt nem foglalkozunk. Fogalmam sem volt arról, mi vár rám a rendkívül korszerű, és szó szerint a semmi közepén felépített Onkológiai Kutató- és Ellátó Intézetben. A hely annyira korszerű, hogy mindenkit egy kis távirányítón értesítenek a várakozás időtartamáról, s ezen szólítja be a betegeket az orvos is.

Egy héten kétszer kerestem fel az intézetet, ahol minden alkalommal más orvos fogadott. Csapatmunka ez, mondta egyikőjük, majd az összes vizsgálati eredmény elkészülte után megkonzultáljuk a javasolt gyógymódot. Ez engem a legkevésbé sem nyugtatott meg, hiszen nem volt egyetlen orvos, akihez bizalommal fordulhattam volna.

Velem is megkonzultálják-e, kérdeztem suttogva. Nem, mondta a négy orvos közül az egyik, az a mi dolgunk, önnek ehhez semmi köze.

Vizsgálat követett vizsgálatot. Aki sohasem járt még japán egészségügyi intézményben az nem tudhatja, hogy az orvosok „feljebbvalók”, legalábbis ami a beteg nyelvhasználatát illeti. Engedelmesen követtem ezt az íratlan szabályt mindaddig, amíg egy újabb orvos nem kezdett el faggatni alkoholizmusomról. Kétszer is tiltakoztam, de az orvos szerint egészen biztos, hogy alkoholista vagyok, hiszen az ő klinikai statisztikájuk szerint, csak alkoholisták kapják meg ezt a betegséget. Nem várta meg újabb tiltakozásomat, hanem közölte, hogy neki igazán bevallhatom, mennyit iszom naponta. Azt is megmondhatja, mondta kissé mesterkélt cinkossággal, hány évtizede iszik. Mindehhez még kacsintott is.

Hirosi, aki addigra meghasadt, elképedve hallgatta az orvost. Ő tudta, hogy kevés dologtól irtózom annyira, mint az alkoholtól, az ivástól és az alkoholistáktól.

Aztán oldva az érzékelhető zavart és feszültséget, az orvos (sok japán ismerősömhöz hasonlóan) kijelentette, hogy biztosan angoltanár vagyok valami nevenincs intézményben. Ez csaknem vicces volt, hiszen az orvos előtt ott volt a japán munkáltatói igazolványom. Az ország egyik leghíresebb és legrégibb magánegyetemének docense voltam.

Hetek óta először fogyott el a türelmem, s rendre utasítottam, valamint felvilágosítottam az orvost. Több száz japán diákot tanítok a japán történelemre, mondtam, s közelebb toltam hozzá az egyetemi igazolványomat. Síri csend volt a válasz. (Valahányszor egy japán állampolgár angoltanárnak hív egy külföldit, az az egyik legsúlyosabb sértés. Azt jelenti, hogy a külföldi nem ért semmihez, remekül él a japán fizetéséből tanárként. Persze hiába tanít angolul, japán diákjai évek múlva sem tudnak megszólalni, de érteni sem értenek semmit angolul.)

Minden vizsgálat után órám volt, mert nem mehettem betegállományba. Kértem, hogy írjanak ki, hiszen súlyos beteg vagyok, s egyre nehezebben tudok beszélni. Érdekes kérdés-sorozat volt a válasz. Enni tud? (Igen, suttogtam.) Aludni tud? (Igen, nyöszörögtem.) Dől a szájából a vér? Jaj, dehogy, mosolyogtam megkönnyebbülten. Az orvos pedig lezárta a kérdezz-felelek sorozatot. Nos, ha majd nem tud enni és aludni, valamint dől a szájából a vér, akkor a mentők úgyis behozzák ide. Természetesen akkor betegállományba vesszük, hiszen akkor már kórházi ápolásra szorul. (Addig csak olyan munkahelyen dolgoztam, ahol a táppénzes napjaimat gyógyulásom után le kellett dolgoznom, ha nem voltam kórházban. Valami miatt azonban azt hittem, hogy a rák felment ez alól. Nem így történt.)

Aznap alig találtam ki az orvos szobájából. Várnom kellett a következő időpontra, s velem szemben egy harminc év körüli fiatalember ült. Zokogott. Aztán nem várt tovább, elment egyetlen szó nélkül. Ettől a látványtól jobban megijedtem, mint a saját betegségemtől. A következő alkalommal egy újabb orvos közölte velem, hogy szövettani mintát vesz tőlem, azaz megszúr. Hirosi elégedetten mosolygott, s azt hitte, hogy ez lesz majd az utolsó vizsgálat. Annyit én azonban felesleges okvetetlenkedés nélkül is tudok egy szövettani vizsgálatról, hogy azt ultrahangos vizsgálattal együtt csinálják a világon mindenütt, mert rendkívüli precizitást igényel a szövettani minta levétele. Ezt így nem engedem, mondtam az orvosnak. Addig magabiztos és ellentmondást nem tűrő hangneme megváltozott, s csak annyit sziszegett válaszul, hogy ő dönt. A betegek eddig soha nem vitatkoztak vele. Én megkönnyebbülve és felszabadulva közöltem vele (átcsúszva a köznyelv használatába), hogy ez az én testem, vagyis én döntöm el ki és milyen feltételek mellett nyúlhat hozzám. Hirosi zavarában és szégyenében elvörösödött, s elnézést kért az orvostól. Felállt, s úgy hajolt meg az orvos előtt.

Ebben a pillanatban a paraván mögül előugrott a nővér és rendreutasított. Közölte velem, hogy én kizárólag felfele beszélhetek a doktor úrral. Maga csak egy beteg, tette hozzá rendkívül erélyes hangon. Megkérdeztem tőle, mi köze neki mindehhez? Aztán megismételtem az orvos és Hirosi legnagyobb megdöbbenésére, hogy a szövettani vizsgálatot kizárólag szakszerűen, azaz ultrahangos vizsgálattal együtt végezhetik el rajtam. Hirosi halkan őrjöngött. Végignéztem, ahogy minden alkalommal szeretett volna velem helyet cserélni, hiszen felesége nem volt hajlandó alávetettje lenni egyetlen orvosnak sem. (Egyébként senkinek sem.) No nem a szokásos lázadás, még csak nem is a nyughatatlanság az, ami szembefordított az orvosokkal ezen a technológiailag igazán impozáns klinikán. Az együttérzés, a segítségnyújtás, a lelki támogatás az, ami hiányzott. A szövettani vizsgálat néhány nappal később szakszerűen zajlott le. A klinika még arra is ügyelt, hogy két nő és két férfi legyen jelen a vizsgálattal összekapcsolt beavatkozáson. Na ugye, gondoltam magamban, lehet ezt így is.

Alig egy hónap vizsgálatai után minden leletem elkészült. A diagnózis már ismert volt, s egy újabb orvos közölte velem, hogy megoperálnak. Kérdésemre, hogy mikor, a kissé túl gyors válasz az volt, hogy majd értesítenek. Sokan várnak műtétre, nem maga az egyetlen, tette hozzá az orvos, némi unalommal az arcán. Aggódva kérdeztem, hogy mennyi időt kell a műtétre várnom? Az ijesztő válasz az volt, hogy ezt majd ők, a csapat eldönti. „Értesítjük” – hangzott el ismét a válasz, s én alig hittem el, hogy az ország legkorszerűbb egészségügyi intézményeinek egyikében vagyok. Japán fővárosában, Tokióban.

Végighallgattam a negyedik orvos magyarázatát is. Szerinte nincs más megoldás, csak a műtét. Sokféle áttét van, sok helyen, mondta. Végső kétségbeesésemben a műtét utáni életminőségemről érdeklődtem. A válasz ismét érdekes volt: kérem, ez nem kávéház (japánul teaház), ahol nekünk, orvosoknak értelmetlen fecsegésekre lenne időnk. Ehhez nekünk semmi közünk, ez a magánügye, mondta az orvos némi értetlenséggel és nem titkolt felháborodással az arcán.

Még halkan (igazán halkan, hiszen csak suttogni tudtam) megkérdeztem, nem kellene-e megpróbálkozni műtét helyett a kezeléssel? Az orvos válasza az volt, hogy statisztikailag bizonyított, hogy ebben az esetben a betegek nagyrésze csak átmenetileg gyógyul meg, így felesleges ezzel próbálkozni. Egyébként is, tette hozzá az orvos, akinek a nevét nem sikerült megjegyeznem (hiába, a felejtés a legjobb gyógyszer): a klinikának nem érné meg a hosszantartó kezelés és annak költségei. Egyszerűbb a műtét. Gyorsabb is, költségkímélő megoldás és az eredményét tekintve is biztosabb. Költségtényezővé vált a rák. Betegségem és gyógyulásom mint hatékonysági mutató.

Először az első diagnózis óta könnybe lábadt a szemem. Pedig még akkor is sikerült megőrizni a nyugalmamat, amikor morfiumot írtak fel fájdalomcsillapítónak, miközben mindennap dolgoztam, s csaknem három órát utaztam a munkahelyemre és onnan haza.

Nyeltem a könnyeimet és egy pillanat alatt felismertem, hogy haza kell mennem Magyarországra. Ott majd meggyógyítanak. Ezt azonnal közöltem a velem szemben ülő negyedik orvossal.

Először láttam egyikőjüket mosolyogni. Hangja kopogósból negédesbe kúszott. „Jól döntött. Gratulálok. Egyetértek. Az ön helyében én is ezt tenném.”

Én pedig arra kértem, hogy minden vizsgálati eredményemet és egy diagnosztikai összefoglalót a lehető leggyorsabban készítsen el angolul a „csapat”, mert azt magammal kell vinnem Magyarországra. Bár nem angol nyelvtanár vagyok, készségesen felajánlottam, hogy mindezt elvégzem, de szerencsémre az orvos ezt visszautasította. A fordításért természetesen horribilis összeget fizettem. (A szövetmintát utólag küldték el Budapestre.)

Közben néhány tokiói egyetemen kitört a bárányhimlőjárvány. Az oktatásügyi minisztérium tanítási szünetet rendelt el jó néhány tokiói egyetemen, köztük az én munkahelyemen is.

Kezemben a japán diagnosztikai levéllel, a klinikáról az egyetemre menet felhívtam a dékánt, aki egyike volt a hat főnökömnek. Ellentmondást nem tűrő hangon közöltem, hogy tízperces négyszemközti beszélgetés vár ránk. Sürgős, tettem hozzá, mert nagyon kevés időm maradt. Úgy éreztem magamat, mint egy futóversenyen. Én, vagy a betegségem ér előbb célba? Tudtam, hogy minden óra és minden nap számít.

Aznap még tanítottam, mert csak délután zárt be az egyetem. Beszéltem a dékánnal, aki egykedvűen hallgatott végig. Közöltem, hogy egy héten belül Budapestre megyek, s az ottani orvosi véleményektől függően döntöm el, hol akarok meggyógyulni. (Nem mondtam neki, de sejtettem, hogy ez nem Tokióban lesz.) Nyilvánvaló volt, hogy férjemen kívül senki nem tudna nekem segíteni a gyógyulásomban. A mindennapi élet Tokióban erre teljesen alkalmatlan. Minden és mindenki messze van, mindenki elképzelhetetlenül sokat utazik, és a japán mindennapokat nemismerőknek ugyan hihetetlen, de mindenki rengeteget dolgozik. Jobb lenne otthon, gondoltam, mert legalább néhány barátom olykor felhívna. Ha segítségre van szükségem, rájuk biztosan számíthatok.

Először azonban a diákoktól kellett elbúcsúznom. Magyarázattal tartoztam nekik, miért maradnak abba az óráim a félév kellős közepén. Nagyon óvatosan fogalmaztam, s naivan azt képzeltem, hogy minden diák elhiszi, amit mondok. A betegségemet nem neveztem meg. Azt mondtam nekik, hogy bizonytalan ideig nem leszek az egyetemen, de visszajövök, csak nem tudom, hogy mikor. (A bejelentésem után azonnal megindult a találgatás és futótűzként terjedtek a pletykák a diákok között.) Sorban álltak minden órám végén egy barátságos ölelésért. Aztán a tanulmányi osztály vezetői és a dékán, valamint a helyettesei vártak. Elsorolták munkaköri kötelességeimet. Olykor rápillantottak a diagnosztikai levélre és aggodalommal sóhajtoztak. A kötelességeim azonban mindenek előtt. Sorolták, mi mindent kell tennem mielőtt elmennék Magyarországra.

Nekem kell gondoskodnom egy tanárról, aki az óráimat folytatja. Minden addig vállalt írásbeli kötelezettségemet (például szakdolgozatok értékelése) határidőre kellett visszaküldenem Japánba. Megnyugtattam a kollégáimat, hogy betartom a határidőket. (Miközben ezt írom, az abszurditás nevetésre ingerel.) Egyetlen hét alatt mindent megszerveztem és mindent elintéztem. Az összes barátomat értesítettem, hogy Magyarországra utazom, azt remélve, hogy ott műtét nélkül meggyógyítanak. Tudtam, hogy nem bízhatom a gyógyulásomat a japán orvosokra. Ez súlyos megállapítás, de Hirosi pontosan olyan naiv, mint én. Fogalmunk sem volt arról, hova kellene fordulnunk Japánban második véleményért. Azt sem tudtuk, vajon egy boríték segítene-e, hiszen sem a hálapénz összegét, sem az orvost nem ismertük, akinek ezt oda kellett volna adni. Maradt Európa.

Hirosinak, mivel nyugdíjas, egyetlen óraadói állása volt. Egyszer egy héten kellett tanítania, s emiatt ott maradt Tokióban. Június közepén úgy érkeztem meg Bécsbe, hogy az egyik barátom autóval hazavitt Magyarországra. Ezt ő ajánlotta fel, hiszen sejtette, hogy nagy bajban vagyok. Életemben először vár valaki Bécsben, hogy autóval hazavigyen Budapestre. Közben bécsi barátaim segítségével időpontot kérek egy bécsi onkológustól, második véleményt szeretnék hallani. A harmadikat majd Budapesten.

Hazamegyek. Bevásárolom mindazt, ami a mindennapi életemhez kell az elkövetkezendő hetekben. Megkérem a két legjobb barátnőmet, hogy éjszakai rosszullét esetén hadd hívjam valamelyikőjüket fel telefonon, s a csengetések számából majd tudják, mi a teendőjük.

Rettenetesen egyedül vagyok. Elmegyek Bécsbe, ahol az onkológus minden leletemet alaposan megnézi. Megvizsgál, és közli, hogy műtét nélkül is van esélyem a teljes gyógyulásra. Nem fogadja el a magánrendelés díját, mert Japánból jöttem.

Visszamegyek Budapestre, és olyan fáradt vagyok a félelemtől, hogy már aludni sem tudok. Folyamatosan ügyintézek, barátaim segítségével sikerül Budapest legjobb onkológiai intézményébe időpontot kapnom.

Ettől a naptól kezdve mást sem teszek, mint megszervezem a gyógyításomat és a gyógyulásomat. Nem könnyű, de az onkológus Budapesten ugyanazt mondja, amit Bécsben már hallottam. Műtét nélkül is meg tudnak gyógyítani.

Elborít az érzelgősség. Mindennap úgy érzem, hogy az ég kékebb, mint valaha és a fák zöldebbek, mint Japánban. Pedig ez nem több, mint a halállal való beszélgetés. Tegezőviszonyba kell kerülnöm ezzel a helyzettel. Tudom, hogy legyőzhet a betegség.

A diagnosztikai levél, melyet Tokióból hoztam magammal, részletesen indokolja, miért nem maradhatok életben. Mindennap elolvasom.

Áttétekről, gyakorlatilag operálhatatlan helyzetről, valamint arról szól, hogy menthetetlen vagyok. A levelet sem Bécsben, sem Budapesten nem értik a szakorvosok.

Kisebb-nagyobb buktatók után sikerül elérnem, hogy kitűzzék a kezelés első napját. Felhívom Hirosit, aki természetesen továbbra is Tokióban van. Ő azt mondja, hogy a félév befejezéséig még mindig két és fél hét van hátra. A kötelesség az első. Vagyis marad.

A kétségbeesés határán vagyok, hiszen tudom, hogy ezt a kilencven napos kezelést nem tudom egyedül végigcsinálni. Kell, hogy legyen velem valaki. Bármi történhet.

Rendkívüli lépésre szánom el magam. Életemben először azt mondom a férjemnek, hogy elválok tőle, ha nincs velem a kezelés első napjától kezdve. Ha most nem leszel velem, akkor semmikor. Nem várom meg a válaszát és leteszem a telefont. Három nappal később megérkezik Budapestre. Másnap, egy meleg nyári reggelen elkezdődik a kezelésem.

Továbbra is nekem kell mindent megszerveznem, hiszen Hirosi nem tud magyarul. Néhány barátom soha többé nem hív fel, amikor megtudja, miért vagyok otthon. Többségük azonban szorosra zár: mindent megtesznek annak érdekében, hogy érezzem, tizennégy év távollét után is a barátjuk vagyok. Hirosi naponta zavarodik össze ettől, mert ilyen önzetlen baráti segítséget soha nem tapasztalt saját környezetében, Japánban.

Egyik barátom egy Magyarországon nem forgalmazott gyógyszerért ugrik el Ausztriába. A másik barátom felesége kosárban küldi a finomságokat, melyeket ő főz nekem. A harmadik mindig megnevettet. A legnehezebb órákban is együtt nevetünk, miközben megnyugtat: életben fogok maradni! A kezelés végén már csak negyvenhárom kiló vagyok. Gyerekboltba kell mennem nadrágot és szoknyát venni.

Az utolsó napok a legnehezebbek. Három hónapon át tartó kezeléssel megmentenek, de a lét és nemlét határán billegek. Sikerül azonban mindezt egyetlen kórházban töltött éjszaka nélkül végigcsinálnunk: az orvosok, Hirosi és én.

A kezelés utáni nehézségek legfontosabbja, hogy belém költözik a félelem. Bármikor újra megbetegedhetek, és nem biztos, hogy a második csatát képes leszek megnyerni. Betegállományban vagyok. Az egyetem semmilyen formában nem érintkezik velem, mondván, hogy nem akarnak e nehéz időkben zavarni.

A postámat összegyűjtik, s időnként elküldik nekem Budapestre.

Kollégáimról nem hallok, diákjaim nem írnak. Minden nap megkérdezem magamtól, van-e erőm visszamenni Tokióba.

Erről nem tudok senkivel beszélgetni, egyszerűen azért, mert senki sem értené, miért rettegek csaknem másfél évtized után a japán mindennapoktól.

Úgy érzem, hogy visszatérve a szokásos rutintevékenységeimhez, kivéve az óráimat, mert azokra mindig új anyagokkal készülök, nem tudok többé fejlődni. Nincs miben és nincs hogyan. Természetesen állásom biztos, nyugdíjkorhatárom a hetvenedik életévem, fizetésem a saját szakmámban kiugróan magas. Mégis, mindezek ellenére először érzem úgy, hogy a visszatérésem akár végzetes is lehet. Decemberben az egyetem, adminisztratív okok miatt visszarendel Tokióba. Negyvenöt kilósan, saját árnyékomként utazom vissza Japánba. Az egyetem parkjában az óráimra járó diákok egyike megáll előttem és örömében elsírja magát. Azt hittem, mondja könnyeit maszatolva az arcán, hogy soha többé nem látom a tanárnőt.

Megígértem, hogy visszajövök, mondom nevetve, s íme, itt vagyok. Az egyetemen mindenki tudja, mi bajom volt. Csak én hittem naivan abban, hogy munkahelyem megvédi majd személyiségi jogaimat, és a tanszék diszkréten kezeli a tényt, hogy súlyosan megbetegedtem. Ma sem tudom, miért nem érdekelt senkit, hogy nekem is vannak jogaim. Az egyetem parkjában vadidegenek köszönnek rám és gratulálnak a sikeres visszatérésemhez. Én azonban nem vagyok biztos abban, hogy tényleg meggyógyultam. Nekem Budapesten azt mondta az orvos, hogy öt évig ebben nem lehetek biztos. Azután sem, de akkor némileg csökken a valószínűsége annak, hogy újra megbetegedjek.

Egy hét alatt mindennek utánanézek, annak is, hogy műtét esetén, mely örökre megnyomorítana, kitehetnek-e a munkahelyemről. A japán társadalombiztosítás ugyanis nem terjed ki a csökkent munkaképességűek ellátására, tehát aggodalmam jogos. Minden elképzelhető, tehát fel kell készülnöm a legrosszabbra is.

Elballagok az egyetem szociális osztályára, ahol egy könyökvédős, fiatal alkalmazott fogad. Kétszer kérdezem tőle, felmondhatnak-e nekem, ha életemet csak műtéttel lehet megmenteni, és emiatt nem tudok többé tanítani. Valami motyogás a válasz, hiszen nincs határozott igen és határozott nem az udvarias nyelvben. Elvesztem a türelmemet és akkorát csapok az asztalra, hogy az összes irat (mely rólam szól) a fiatalember orráig repül. Érzékelhető, hogy nem lehet kitérni, s a válasz az, hogy nem bocsáthatnak el.

Összesen hat hónapig vagyok távol, s 2008 március végén újra tanítani kezdek. 2011 tavaszán, mivel eleget tettem a szabályoknak, a tanszék engedélyezte, hogy egy évre alkotói szabadságra menjek. Ez idő alatt nem kell tanítanom, hiszen az időszak „feltöltődésre” és írásra szolgál.

2011 márciusától fél évig Londonban voltam a London School of Economics (LSE) vendégtanáraként, majd onnan Hirosival fél évre Berlinbe költöztünk.

Az alkotói szabadságom 2011 márciusában véget ért és terveink szerint a hónap végén vissza kellett mennünk Tokióba.

2011. március 11-én pénteken este német barátaimmal együtt néztük meg a japán idő szerint másnap reggeli tévéhíradót. Ebből szereztem tudomást arról, hogy Fukusimában földrengés történt, ezt követően szökőár pusztított. Ennek következtében a megyében található atomreaktorokban működési zavarok léptek fel. Emiatt a kormány március 11-én este rendkívüli állapotot hirdetett ki.

Fukusima, ahol mindez történt, a japán történelem eddigi legsúlyosabb természeti és nukleáris katasztrófájának helyszíne lett.

Három és fél év telt el a gyógyulásom óta. 2011. március 12-én érkezett meg a szokásos félévenként megismételt vizsgálatok eredménye, vagyis továbbra is egészséges voltam.

A Japánban történt nukleáris katasztrófa és annak számomra ismeretlen következményei mindkettőnkben súlyos aggodalmakat váltottak ki. Talán először életemben pánik lett rajtam úrrá.

Hetekig semmi biztosat nem tudott egyikőnk sem. (A Japánban élők sem.) Rettegtem.

Hosszú időnek kellett eltelnie, hogy józanságom visszatérjen. A csaknem teljes információhiány, a katasztrófasúlyosság, és a nyilvánosság tájékoztatásának semmibevétele rettegésemet szűkölő rémületté változtatta. Nem a haláltól féltem, hanem attól, hogy rossz döntést hozok. Ennek következtében akár meg is halhatok.

A Japánban töltött másfél évtized alatt ugyanis két „kisebb” nukleáris baleset is történt, melynek valódi kockázatai, tényleges veszélyei csak töredékesen szerepeltek a japán média különböző fórumain. A 2011. március 11. után történtek, az első három hétben ismét elrettentő példái voltak a média tehetetlenségének. A japán állam valódi hatalma és teljes érdekközössége a nukleáris erőművek tulajdonosaival, nagyon hatékonyan érvényesült. Olyan cenzúra valósult meg az első két hónapban Japánban, melyet csak a háború éveihez lehetne hasonlítani. „Nincs különösebb baj.” „Senkit sem fenyeget a sugárzás.” „Tokió biztonságban van.”

Csaknem minden nap érvénytelen lett az előző napi hír, s alig két héttel a katasztrófasorozat után, a kezdeti tudósításokhoz képest a nukleáris erőművek helyzete már közel járt a katasztrofálishoz. A harmadik héten a kormány (átmenetileg) részleges hírzárlatot, valamint csaknem teljes cenzúrát rendelt el a médiában. Hihetetlennek tűnt, de sajnos igaz volt, hogy a második világháború időszakában alkotott cenzúratörvényekre vészesen emlékeztető, a „rémhírterjesztőkkel” szemben szigorúan eljáró rendelet látott napvilágot. S ez csak a kezdet volt. Csaknem hat hétig háborús állapotokhoz hasonló viszonyok uralkodtak a szigetországban. A rendkívüli állapot megvalósult, de április közepén már sokféle intézmény különböző rövidfilmeket készített, melyek mindegyike azt bizonyította, hogy Japánban minden a legnagyobb rendben van.

Mindez a pánik elkerülése érdekében történt. A pánik súlyos gazdasági károkkal járt volna. A sugárzás miatt esetleg megbetegedők problémája nem igényelt azonnali intézkedéseket. 2014 végéig egyébként a hivatalos közlések szerint senki sem betegedett meg sugárzás miatt. Minden, ettől csak némileg különböző információ, rémhír, spekuláció és felesleges riadalmat okoz. Ez a hivatalos álláspont.

Az információk cenzúrája azonban felmérhetetlen károkat okozott a Japánban élőknek, de azoknak is, akik éppen akkor nem a szigetországban voltak. Az információk közlésével kapcsolatos szigorítás három évvel később törvényjavaslatként a parlament elé került. Eléggé egyértelmű hogy erre a fukusimai atomkatasztrófa nélkül nem kerülhetett volna sor. 2014. december 10-én a javaslat törvényerőre emelkedett: a parlament elfogadta.

Mindez kizárta annak esélyét, hogy reálisan tudjam megítélni, milyen kockázatokkal járna visszatérésem Tokióba.

Nincs kevesebbről szó, mint arról, hogy véglegesen elvesztettem a bizalmamat a japán intézményekben, hiszen számomra a sugárzás valódi mértéke nagyon fontos volt. A bizonytalanság és a feltételes módban fogalmazott válaszok megdöbbentettek. A helybelieket kérdezve, természetesen csak felháborodott és elutasító válaszokat kaptam. Normális mederben folyik az élet. Nincs semmilyen változás. Japán továbbra is biztonságos. Berlinben nagyobb a radioaktív sugárzás, mint Tokióban. Mire ezeket a válaszokat végighallgattam, addigra biztos lehettem abban, hogy nagyon nagy baj van Japánban.

Férjem egyik rokona hisztérikusan ordított, s azt ismételgette, hogy mi a nyugati propaganda áldozatai vagyunk, s elhisszük a sok rémhírt, melyeket a nyugati országok terjesztenek ok nélkül Japánról. „Mert mindenki bennünket irigyel” – fűzte hozzá a magyarázatot.

A legszörnyűbb talán az volt, hogy az emberek Japánon és Ázsián kívül többet tudtak a fukusimai atomkatasztrófa részleteiről, mint a japán állampolgárok.

Be kellett látnom, hogy a nemzetközi média megbízhatóbb tájékoztatást nyújt a fukusimai helyzetről, mint a japán média egésze.

Nem először, de 2011 tavaszán úgy éreztem, hogy valakik kivették a kezemből a további életemre vonatkozó legfontosabb döntéseket. Ezt természetesen nem engedhettem meg senkinek, magamnak sem. Tragikus döntések sora várt rám és férjemre, Hirosira, de mindketten tisztában voltunk azzal, az idő előrehaladtával, hogy nem tudjuk felmérni a visszatérésem utáni kockázatokat. Senki sem tudta felmérni, s meggyőződésem, hogy ma sem tudja senki még csak felbecsülni sem, milyen következményekkel jár mindaz, ami 2011 márciusában Fukusimában az atomerőművekben történt. 2011. március 11-én évekre elhallgattatott. Hallgatásom azonban csak részben volt önkéntes. Több ezren hallgattak, s hallgatnak ma is mindarról, amiről már rég nem kellene.

Mire ez a könyv megjelenik, éppen négy év telik el a fukusimai hármas tragédia óta. Mindaz, ami az erőművek robbanásaihoz és a teljes leolvadáshoz vezetett, mindannak ellentmondott, ami társadalomtudománnyal foglalkozó értelmiségiként alapelvem volt. Világos volt, hogy én ezt sem megváltoztatni, sem pedig befolyásolni nem tudom. Az volt az érzésem, hogy 2011. március 11. után a korábbinál is kevésbé tudom irányítani a sorsomat, hiszen nagyon fontos információk nem állnak rendelkezésemre.

Maradt a hallgatás. Eszembe jutottak azonban az óráim, s a diákok, akik okkal bíztak meg mindabban, amit tanítottam, s ahogyan tanítottam. Soha nem csaptam be őket. Pedagógiai és erkölcsi alapelveim azt diktálják, hogy abbahagyjam a hallgatást. Hitelét vesztené tudásom, ha egy legyintéssel elintézném mindazt, ami nem történt meg 2011. március 11. óta. A személyes megfontolások persze azt diktálják, hogy maradjak csendben. Talán az lenne a természetes, ha egy tudományos folyóiratban közölném néhány gondolatomat arról, milyen tényezők vezettek a fukusimai atombalesethez. Úgy vélem azonban, hogy ez sokkal kevesebb embert érdekelne, mint a kettőnk személyes, hangtalan és láthatatlan története.

Ami négy éve történt, az nemsokára szabad szemmel sem lesz látható. Akikkel mindez történt, és történik a jövőben, azok hangja nem hallható. A radioaktivitás (azaz a sugárzás) szintén nem látható. Az ember és a természet rettenetes sérülései nem hallhatóak.

Csaknem négy évvel a hármas tragédia után egyre több tudósítás jelenik meg arról, hogy nincs semmiféle nukleáris veszély, az emberek egészségét ezután sem károsítja a három atomerőmű teljes leolvadása, hiszen csak minimális mennyiségű emberekre veszélyes sugárzó részecske került a légtérbe. A fukusimai események következményei és tanulságai azonban sokkal több kérdést vetnek fel, mint a Fukusimából kiáramlott veszélyes anyagok becsült nagysága. A helyzet olyannyira stabil, hogy az atomerőműveket üzemeltető szolgáltatók azt remélik, hamarosan újraindíthatnak legalább néhány erőművet a négy évvel ezelőtt leállítottakból. A cégek 2013. július 8-án juttatták el először kérésüket a japán kormány illetékeseihez.

Ez a könyv egy kisfiú és egy kislány története, akik Japánban találkoztak először. 2011-ben egy ötvenkilenc és egy hetvennyolc éves ember emigrált. Az egykori kisfiúnak, Hirosinak ajánlom ezt a könyvet. Ő egyike azoknak, akik áldozatai a fukusimai atomkatasztrófának.

Hangtalanul.

Berlin, 2014.

A fiatal nő

Az egykori kislány is egy majdnem-ember. Majdnem-gyerek voltából ez következik, hiszen ő sem egy megengedő világban él. Ellenállása azonban mintha indokoltabb lenne, mint az egykori kisfiúé. Azt mondják ugyanis, hogy elnyomó rendszerben él. Ő csak harcol, de nem érti soha, hogy miért kell neki mindig harcolnia. Azt hiszi, hogy a hiba elsősorban benne van.

Azt suttogják körülötte, hogy az olyan mint ő, nem sokra viszi. Eszmékhez, erőviszonyokhoz, társadalmi szerepekhez kellene alkalmazkodnia. Egyik sem sikerül neki, pedig nagyon igyekszik. Görcsösen erőlködik, hogy mindig megfeleljen mások elvárásainak. Hátha úgy elfogadják, legalább néhányan, akik fontosak neki. Hátha ezzel olyan lesz, mint ők. Megbékélő, alkalmazkodó és engedelmes. Nem tudja viszont, hogy ezt hogyan kellene megtanulnia. Minden próbálkozása keserű kudarccal végződik. Nem lesz mégcsak hasonló sem, mint a többiek. Nem érti, miért.

Kudarcai egészen a majdnem-halálig sodorják. Rettenetesen megbetegszik. Betegsége a tehetetlensége miatt jön létre. Úgy érzi, nem tudja meggyőzni környezetét, hogy ő is megérdemli az elfogadást. Állapota néhány év alatt a végsőkig romlik. Tisztában van azzal, hogy minden harcában vereséget szenvedett. A betegséget azonban le akarja győzni. Sírva kuporog a kórház intenzív osztályának ágyán, s meghallgatja orvosai dermesztő diagnózisát. A fejedben zajlik valami, ami mindezt okozza, mondja az egyik orvos. Ott tégy rendet. Megkezdi hát a nagytakarítást. Mindent végig akar gondolni. Látogatókat nem fogad. Senkit.Tudja, hogy egyedül kell eldöntenie, mitévő legyen. Belátja, hogy nem marad más megoldás, mint végleg elmenni Magyarországról.

El kell hagynia majdnem-hazáját. A majdnem-otthont. Úgy érzi, nincs más megoldás, hogy megmeneküljön majdnemségétől. Az önvádakon már rég túl van. A legnagyobb baj, hogy önkritikája, kíméletlen őszintesége (elsősorban önmagához) lassan, de biztosan pusztítja. Nem a boldogságot keresi. Hallja másoktól, hogy az élet célja a boldogság. Ezt ő nem érti. A boldogságtól nagyon messze van, hiszen élni is alig képes.

Én 1980-ban

Pedig nincs más vágya, mint élni. Ezért kell elhagynia véglegesen majdnem-otthonát.

Tudja azt is, hogy ha túléli az utat, másfajta veszteségekkel kell majd szembenéznie. Erre azonban vágyik. Meggyőződése ugyanis, hogy háttere, körülményei és környezete legalább annyira oka súlyos betegségének, mint saját majdnemsége. Addigi kiszolgáltatottságát a védtelenségre cseréli az emigrációval. Vagy mindkettőt kell egyszerre cipelnie? Ez majd csak a másik, ismeretlen világban derül ki. Az idegenben, ahol ő az idegen. Mégis, magyarul így mondja, így érzi, így sejti.

Véglegesen elmegy Magyarországról. Senkit sem avat be titkába. Az orvosok tudják egyedül. Döntését nem kommentálják, mert úgy sejtik, ez az utolsó esélye. Mindezek ellenére nagyon fáj neki, hogy el kell mennie. Bizonyára nehezíti az is a döntését, hogy egyedül van. Egyedül indul világgá.

A „siker” nem garantált, sőt a sikerre évekig nem is gondol. Állásokat pályáz meg, kettő is sikerül. Japánt választja, ahol három évre kínálnak neki munkaszerződést.

Tanítania kell, saját szakmáját, a gazdaságtörténetet. Három év nagy idő, gondolja, három év alatt talán ő is, és az otthoni környezete is megváltozik. Sejti azonban, hogy ez önámítás. Ezzel vigasztalja önmagát, hogy könnyebb legyen elmennie. Sovány a vigasz. Sovány ő is, csont és bőr, a betegségtől. Számadás ideje van: leltárt készít, melyben tárgyak alig vannak. Annál több a hiány.

Belátja ugyanis, hogy majdnem-gyerekből egy majdnem-nő, majdnem-tudós és majdnem-ember lett. Nincs látható jele a majdnemségének. Pedig az. Hiányzik belőle mindaz, mely „normális” életet biztosíthatna neki. Mindig, mindennel elégedetlen, de legfőképp önmagával. Sokan irigylik emiatt, holott csak majdnemségét próbálja maximalizmussal elrejteni. Mások azt hiszik, hogy becsvágyó és túlzottan ambíciózus. Egyik sem igaz. Önmagát szeretné egésszé tenni. Ellensúlyozni mindazt, ami önhibáján kívül hiányzik belőle. Sokmindent tanult másoktól, de van, amit nem tudott ellesni, s nem találta meg egyetlen könyvben sem. Olvasott, műveltnek mondható, de tudatlan a legfontosabb dologban. Nem ismeri saját elfogadásának módját. Későn ismeri fel, hogy amit nem sikerült másoktól lopva ellesnie, azt már sohasem tudja pótolni. Nem érti senki, hogy mi baja van. Soha nem hivatkozik „hátrányos helyzetére”. Nem szégyelli, egyszerűen nem bízik mások segítségében. No meg attól is retteg, hogy a segítség majd függés lesz. Ő attól menekül, már messziről felismeri. Erkölcstelennek tartja, hogy sanyarú körülményeire hivatkozzon. A munkás-paraszt származást úgysem tudja igazolni, marad tehát szorgalma és esze. Egyetemi évei alatt végre megnyugszik, hiszen tanulmányi eredményei és hátrányos helyzete életében először biztosítják neki a kényelmes életet.

•

Azt már fiatalon megérti, hogy senkit sem érdekel, miért harcol. Mások csak annyit látnak, hogy küzd. Akkor is, ha szerintük nem kellene. Soha senkin nem gázol át. Nem önérvényesítő, hanem saját maga megmentője. Talán ez is baj. Kapcsolatainak többségében partnerei, elszántságának megtörését szeretnék elérni, bár mindezt szebben mondják. Őt azonban nem lehet megtörni, mert minden sejtjét az ellenállás tölti ki. Nem ismer mást, csak az önvédelmet, akkor is, ha nem támadja senki. Miközben brilliáns okfejtéseit hallgatják, ő fél. Tragédiája a külseje is: minden férfi megbámulja. Külseje egy ideig elvonja mások figyelmét „harcias”, minden támadás kivédésére kész viselkedéséről. Holott csak fél és nagyon szeretné, ha igazán tartozhatna valakihez. Például majdnem-anyjához. Ő azonban egyre mélyebbre süllyed az alkoholos mámorba. Szinte állandóan részeg. Alkoholt kever gyógyszerrel. Az utóbbit a körzeti orvos egyetlen bankjegy fejében felírja. A majdnem-gyerek könyörög az orvosnak, hogy ne tegye. Az orvos megígéri, aztán újra felírja a majdnem-anyának a nyugtatókat. Ez olcsóbb és hatásosabb kábítószer, mint az alkohol. Együtt a mennyekbe szállítják a majdnem-anyát, szinte percek alatt.

A mentők az utcán szedik össze. Egyre gyakrabban. A majdnem-anya olykor felhívja a munkahelyén hálátlan majdnem-gyerekét, s bár azt nem tudja megmondani, hol van, mert olyan részeg, de közli, hogy most öngyilkos lesz, ha a majdnem-gyerek nem jön érte. Hiábavaló minden kísérlet. Itt már az orvosok sem tudnak segíteni. Kimossák a gyomrát, aztán hazaengedik. A detoxikáló-állomással szemben rogyadozik egy kocsma. Majdnem-gyereke kislánykorából emlékszik erre a kocsmára is, gyakran kereste majdnem-anyját ott. Majdnem-anyja a detoxikálóból átsétál az utca másik oldalára, hogy semlegesítse a gyomormosás káros hatásait. Utántölt. Mire hazaér, ismét elmerülhet szokásos, s szinte állandósuló révületébe. Így könnyebb neki. Nem kell gondolkodnia, ivócimborái pedig mindig akadnak. Van mit elfojtania és elfelednie. Úgy tűnik, minden szembenézési kísérlete elkésett, vagy talán szándék sem volt erre.

Rettenetes állapotban van, s ez napról napra rosszabbodik. Betegségeinek se szeri, se száma. Pszichiáter persze sohasem vizsgálja meg, holott az lenne a legfontosabb. Hátha még nem késő. Rövidlátásából kilencven százalékos látáscsökkenés lesz. Egykori intelligenciája szétesőben. Csak az olvasásról nem tud lemondani az ital mellett: ehhez egész udvartartása van. Férfiak olvasnak fel neki bármit, amit csak kér. A rajongók azonban gyakran cserélődnek. A majdnem-anya gyilkos vizsgáztatásai, válogatott kínzásai még mindig működnek. Sebaj, elbűvölő stílusával és okosságával gyorsan beszerzi az új rajongókat. Van annak valami megejtő bája, ahogy majdnem-gyerekének volt barátai közül kerül ki udvartartásának nagy része.

Józan perceiben a majdnem-anya őrjöngve utasítja vissza a „rágalmakat”. Ő nem iszik. Soha nem is ivott, egyetlen kortyot sem. Ez csupán majdnem-gyereke, a mocskos, semmirekellő, gonosztevő agyszüleménye. Mit is várhatna ettől a senkitől a majdnem-anya? Szóba se kellene állnom veled, ordítja, majd ugyanezzel az energiával elbűvölő hangon pénzt kér a gyerekétől. A majdnem-gyerek mindig ad neki. Holott tudja, hogy egy-két napnál tovább nem tart ki ez a pénz sem, hiszen italra kell.

A majdnem-gyerek ennek ellenére mindent megpróbál, amit még lehet. Nappali elvonó szanatóriumban keres és talál neki helyet. A majdnem-anya sohasem megy el oda. Kikéri magának már a feltételezését is annak, hogy neki bármi baja lenne. Holott lassan ellátni is alig tudja magát.

Koszlott edények, bűzölgő szemét, svábbogarak körtánca vidítja a majdnem-anya lakását. Majdnem-gyereke buzgón takarít, a legjobb ételeket főzi neki, s abban reménykedik, meggyőzheti a csaknem megvakult szerencsétlen majdnem-anyát az ivás hiábavalóságáról. Nem sikerül. Eljön a nap, amikor a majdnem-gyerek feladja.

Legyőzte őt majdnem-anyja, annak betegsége, s úgy fogyasztotta el minden energiáját, hogy ő, a majdnem-gyerek ezt semmivel sem tudta pótolni. Úgy érzi magát, mint amikor fiatalkorúak börtönében tanított. A gyerekek csillapíthatatlan szeretetéhsége minden érzelmi tartalékát igénybevette. Estére nem maradt benne más, mint a kongó üresség.

Utólag sem tudja megmagyarázni, mi történt vele azon a napon. Elmegy hozzá, mint mindig. Ugyanaz fogadja. Kosz és bűz. A csaknem vak asszony arca szederjes, majdnem sötétlila. Meg sem tud mozdulni imádott székében, olyan részeg. Nehezen forgó nyelvvel ömlik belőle a szenny. Mint mindig. Nem mond újat, ahhoz józannak kellene lennie. Azon a napon. A majdnem-gyerek, aki már felnőtt, dolgozik, önálló élete van, egyetlen perc alatt megérti: elveszett, ha ezt így folytatja. Majdnem-anyjától nem remélhet semmit. Egyet kivéve. A szeretet felismerésének képességét is elveszítheti. Hátralevő éveit úgy kell majd leélnie, hogy elmar maga mellől mindenkit, aki szereti. Bután, hisztérikusan, de addig a napig legalább azokhoz ragaszkodott, akik rámosolyogtak, kedvesek voltak vele, s talán szerették is egy kicsit. Az egyetlen dolog, amiben bízott, a valakihez tartozás mennyei élménye. Ha ebben sem bízik, sejti, hogy a legfontosabbat veszíti el. Emberségét. Nem akar gonosz lenni, holott mást nem ismer. Az alattomos gonoszság fortélya azonban átitatja minden porcikáját. Akárcsak a majdnem-anyát. A majdnem-gyerek sohasem látott mást, csak ezt. Gonoszság csapott össze gonoszsággal. Hívjuk ezt a szeretet különleges megnyilvánulásának?

A felismeréstől annyira megrémül, hogy elhadar valamit, majd örökre elhagyja majdnem-anyját. Címét, telefonszámát titkosíttatja, kollégái, barátai segítenek menekülésében. Menekül mindaz elől, ami majdnem-anyja sorsa. Attól retteg, hogy ez vár rá is. Ez lesz a jövője. Magát menti ki ebből, vagy legalábbis megpróbálja.

Majdnem-anyját ugyanis már nem tudja megmenteni. Bizonyára maradhatott volna, de nem mert.

Van még reménye, hiszen csak harmincöt éves. Újraolvassa Emil Ajar Előttem az élet című könyvét, s abból újra erőt merít, egy időre.

Néhány hónap múlva idézést kap a lakóhely szerint illetékes tanács szociális osztályától. A levél tárgya „ellátási kötelezettség elmulasztása”. A hatóság őt vonja felelősségre, mint a majdnem-anya egyetlen hozzátartozóját. Hol voltak ezek, amikor… – mondja magának a majdnem-gyerek. Aztán eleget tesz a felszólításnak, vagyis elmegy a kórházba, ahol az értesítés szerint majdnem-anyja fekszik. Nem tudott róla, azt meg el sem tudja képzelni, ki és hogyan vette rá, hogy kórházba menjen. Útközben azon gondolkozik, hány anya mondta neki megrovóan, hogy jobban kellene szeretnie majdnem-anyját. „Mégiscsak az anyád” – ismétlik rosszallóan, s őt vádolják cinizmussal, nemtörődömséggel, no meg persze hálátlansággal.

Azt soha sem sikerül kiderítenie, vajon hány anyát von a hatóság felelősségre gyermeke vagy gyermekei kínzása, éheztetése és verése miatt.

A Balassa utcai Pszichiátriai Klinikán van a majdnem-anya. Ezek szerint sikerült, gondolja Kati. Mégis felfedezte egy orvos, mi a valódi baj.

Egy megnyerő külsejű, kissé túlmozgásos pszichiáter fogadja. Latinul mond neki szinte mindent. Ezzel érzékelteti, mennyire súlyos a helyzet. Egy édesanyáról beszél, s a majdnem-gyerek először nem tudja, kiről van szó. Aztán megérti. Mintha valaki csiklandozná, olyan erős ingere támad a nevetésre. Igazán szeretne egy harsányat röhögni, a térdét csapkodni, és úgy vágni be maga mögött az orvosi szoba ajtaját, hogy dőljön rá a fal is erre a sok mesére. Természetesen fegyelmezi magát, s hallgat. Minél többet beszél az orvos, annál több a mesés elem a történetben. Félbe kellene szakítani, gondolja Kati, de nem teszi. Előbb végighallgatja, hiszen kíváncsi a mese végére.

Elképedve hallgatja a pszichiáter édesbús, könnyekig megható történetét egy idős asszonyról, aki súlyos nehézségei ellenére, szájától az utolsó falatot is megvonva hősiesen nevelte fel egyedül gyermekét. Szeretett volna nagyszerű embert faragni belőle, hisz ez minden anya álma. A hős, önfeláldozó anya sajnos kígyót melengetett a keblén. Még idejében felismerte, hogy gyermeke gonosztevő lett. Szomorú, de az anya nem tudott ez ellen semmit sem tenni, saját önfeláldozó nevelésen kívül. Az anya tehetetlennek bizonyult a gyermek gonoszságával szemben. Itt a vége, fuss el véle, gondolja a majdnem-gyerek. Futnék is, de izibe, ha hagyná ez az okoskodó pszichiáter.

Kati visszafojtja a nevetését és nyugalomra inti a pszichiátert, aki szemmel láthatóan nagyon izgatott. Nyilvánvaló, hogy elégedett saját beszédével.

Kati tehát arra kéri az orvost, hogy a latin kifejezések hadarását hagyja abba, mert ő minden szót ért. Megkérdezi, hogy a klinika osztályán van-e a majdnem-anya. Hogyne, még a nappali csoportterápiás foglalkozásokon is részt vesz, így az energikus orvos. Beszél-e, kérdi kissé türelmetlenül a majdnem-gyerek. Hogyne, csak szinte semmit és senkit nem lát már. No, mondja a majdnem-gyerek némileg megkönnyebbülve, akkor hiába jöttem. Azt hittem, már magatehetetlen. Édesanyja, rugaszkodik neki még egyszer a pszichiáter, néhány napja megvallotta nekem, hogy ő bizony egy szörnyeteg. Igen, teszi hozzá most már nevetve a majdnem-gyerek, de engem hősies küzdelemmel nevelő anya volt, ugye?

A pszichiáter egy kicsit zavarba jön. Nem tud mit mondani erre, hisz ő is belesétált a majdnem-anya elbűvölő és gyilkos csapdájába. A majdnem-gyerek számára nyilvánvaló, hogy a pszichiáternek fogalma sincs a valódi helyzetről. Így nincs sok értelme felvilágosítani arról, hogy létezik egy másik történet is, a majdnem-gyerek története.

Nos, kedves doktor úr, mondja a majdnem-gyerek mosolyogva, akkor hívjon legközelebb, ha már a mocsokság nem dől az úgynevezett anya szájából, s a gonoszsága legfeljebb a lepedő ráncait vagy az ágytál hiányát veszi célba. Kitűnő, gyakorlott ápolónő (is) vagyok. Megbízhatóan és gyorsan tudok lepedőt csomózni, ágyat húzni és ágytálazni. Önkéntesként szívesen besegítek az osztályos nővéreknek. Egyetlen feltétellel: ha a majdnem-anya már nem tud beszélni. Semmiről, senkinek.

A legjobbakat, mondja még mindig nevetve. Soha többé nem látja majdnem-anyját, tizenkét évvel később csak a közjegyzői értesítésből tudja meg, hogy már nem él. 83 éves koráig rombolta önmagát és mindenkit, aki egy óránál hosszabb ideig a közelében tartózkodott. Sikere, mondhatni, maradéktalan volt.

Mindaddig, amíg Magyarországon marad, a majdnem-gyereket éjjel-nappal gyötri a bűntudat. Nem a majdnem-anyát. Majdnem-apja életét sem zavarja a majdnem-gyereke létezése. Jó, hogy messze van Amerika. Egyik legközelebbi barátja évekkel később azt mondja neki, hogy Japánig kellett futnia, hogy végleg elhagyhassa majdnem-anyját. Ez is lehetséges. Ő ezt nem tudja, csak annyit, hogy minden ajtó bezárult előtte Magyarországon. Arra vágyik ugyanis, ami szerinte mindenkinek megvan, csak nem tud róla. Ő, elmenetelével ezt akarja megteremteni: a normális, kiegyensúlyozott önmagát. Majdnem-élet helyett életre vágyik.

Nem tudatosul benne, csak jóval később, hogy Japánba indulása pillanatában megkönnyebbül. Reményt ad az elmenetel. Másfelől elveszíti addigi majdnem-otthonát. Elveszíti azt a környezetet is, mely soha nem tudta el- vagy befogadni, de ismerős volt. A hangok, gesztusok, a humor, a szóviccek s a szellemiség, mely egész életében a legfontosabb támaszai voltak már csak a nosztalgia elemei. Szavak, melyeknek íze semmivel nem pótolható. Terek, utcák, arcok, az „otthon vagyok” érzése.

Nem szabad elérzékenyülni, szól rá saját magára. Nem szabad engedékenységet tanúsítania önmagával szemben. Akkor ugyanis elpusztul. A honvággyal talán könnyebb együttélni, mint állandó kudarcaival. Leszámol minden illúziójával, hogy kibújhat majdnemségéből mindaddig, amíg Magyarországon marad. Nincs sok ideje, negyvenegy éves. Lehet, hogy kudarcot vall (de már hányadszor!). Akkor is meg kell próbálnia, hiszen nem maradt más lehetősége. Pánikban dönt és pánikban van mindaddig, amíg meg nem érkezik a számára ismeretlen ország fővárosába, Tokióba. Amint leszáll a Narita repülőtéren, a hatalmas méretek, a furcsa környezet megnyugtatja. Elmúlik a pánik. Néhány hónappal később az otthonról hozott betegsége is elillan.

Elmenetelével elfogadja saját szellemi és érzelmi amputációját. Mindenről lemond, annak reményében, hogy sok mindent tanulhat, és még többet felejthet. Új élet reménye csinál hozzá kedvet, no meg a távoli és némileg misztikus „Kelet”. Sokan ünneplik döntését. Néhányan irigylik. Szerencséd van, mondják. Ez az egyetlen mondat az, amit nem akar hallani senkitől. Egyetlen alkalommal sem volt szerencséje. Minden eredményéért keményen harcolt. Sohasem volt nála vendég a szerencse, alig érti, hogy az mit is jelent. Ámulva nézte ismerőseit, akik a véletlenre bíztak szinte mindent. Ő erre képtelen volt, s ma is képtelen. Hiba volt ez is? Majdnemsége egyik fontos jellemzője ez. Retteg a véletlenektől, mert szinte biztos abban, hogy az csak nehezíti egyébként sem könnyű életét. Csak ez a tapasztalata. Mindent akarnia kellett. Hány embert riasztott ezzel el! „A szeretetet nem lehet akarni”, mondja neki az egyik ismerőse. Nem tudja azt, hogy ezzel a mondattal évekre elgondolkoztatta. Nyeli a könnyeit és faképnél hagyja ezt az ismerősét is. Nincs mit magyaráznia. Hogyan ossza meg bárkivel, hogy igenis, ő akarja, hogy szeressék?

Persze, hogy ez mindenkit taszít. Hangossága, kiszolgáltatottsága és rémülete a megtanulhatatlan, s ezért a belőle hiányzó természetességet próbálja rejtegetni. Mi másra támaszkodna, mint gyors felfogására és racionális döntéseire? Ő, a beszéd mestere, sohasem osztja meg senkivel terveit. Évekre előre gondolkodik. A mindennapok gyötrelmei, bár kínozzák testét és lelkét, nem érdeklik. Minden nap elismétli: majd egyszer sokkal jobb lesz nekem.

Makacsul és elszántan lépeget. A mindennapokban szinte semmi sem sikerül, de évekkel később szinte minden úgy lesz, ahogy tervezte. Kislányként arra vágyott, hogy másutt, azaz külföldön éljen, mert gyermeki fantáziájával azt képzelte, hogy az majd egy nagyon érdekes élet lesz.

Negyvenegy éves koráig volt már néhány helyen, de egy évnél tovább soha nem élt külföldön. Japán tehát az első hosszú út. A frissen felszabadult világból egy még szabadabba ment. Holott kezdő volt saját belső szabadsága megteremtésében is.

Aki nem próbálta, nem is sejti, hogy az emigráció nem pusztán nyereség. Keres valamit, de ennek ára, hogy sok mindenről lemondjon. Ez ismerős, ebben nagy gyakorlata van. Nem fél, pedig helyzete és a „nagy ugrás” eléggé félelmetes. Felmérhetetlen veszélyei vannak. Ha azonban otthon folytatja, valószínűleg néhány hónapon belül meghal. Ez nem túlzás, ez tény. Csak emigrációval tudja megszabadítani saját magát mindattól, amit múltja testált rá. 1993 tavaszán döbben rá arra is, hogy magyarországi létét nem az anyagi nehézségek, vagy a „rendszer” lehetetlenítette el. Munkahelyei, partnerei és ismerősei, bár nincsenek tudatában, de múltja miatt nem fogadják be. Holott erről nem ő tehet. Megértésre sohasem számíthatott, segítséget pedig ritkán kért. Majdnemsége kirekesztéshez vezet, már gyerekkorától. Talán nincs is olyan emléke, amikor valaki elfogadta. Ha nem a külseje, akkor a szemlélete volt az ok. Ha egyik sem, akkor maradt a cinikus érvelés: nem úgy tesz semmit, ahogy a többiek. Kilóg. Csakhogy a sort nem látta soha.

Kirekesztése szinte folyamatos. Ő könnyű préda, hiszen teljesen védtelen. Kirekesztői tanítják meg a fékezhetetlen agresszióra. A dühre. A tehetetlenség miatt érzett állandó haragra. Évtizedekkel később érti meg, hogy kirekesztői maguk is kirekesztettek voltak valamikor. Csatlakoznia kellett volna hozzájuk, megkeresve az önmagánál is kiszolgáltatottabbat és védtelenebbet. Könnyen ment volna, hiszen a kiszolgáltatottak, a nála is reménytelenebb helyzetben tipródó emberek közül sokan a barátai. Őket messziről felismeri. Segíteni próbál nekik, mert önmagán képtelen segíteni. A másoknak nyújtott segítség azonban rengeteg tapasztalattal gazdagítja. Nagyon boldog, ha segíthet. Ő azonban nem kér segítséget. Kirekesztett marad, s soha nem áll be a kirekesztők közé. Ösztönösen érzi, hogy az csak rövidtávon kínálna neki megkönnyebbülést. No meg a kérlelhetetlen erkölcsi parancsai önmagához. Gyerekkorában megtanulta a hazudozó felnőttektől, hogy mire jó a hazugság. Megfogadja, hogy ő nem csihol kétséges előnyt a hazugságokból.

Talán ez menti meg. Mindig azonos marad nemcsak önmagával, de kirekesztettségével is. A kirekesztettek mellé áll, s ebben nem ismer kompromisszumot. Vannak akik azt hiszik, ő sértődött és elégedetlen. Holott kirekesztői azok. Náluk nem lehet okosabb, hisz olyan más.

Japánba indulása előtt úgy érzi, hogy majdnem-hazája kiköpte. Elindul tehát, világgá.

Úgy megy világgá, mint hétévesen tette. Akkor macskájával a hóna alatt indult el. Hétévesen nem jutott tovább az utcasaroknál. A cica éppúgy éhes volt, mint ő, ezért visszafordultak. A merészségre azonban felnőttként is emlékezett, a jóleső kíváncsiságra, hogy most majd valami újat lát.

Örökre benne marad a mehetnék. Tudja, hogy minél messzebb kerül majdnem-otthonától, s minél többet lát, annál könnyebb lesz neki. Apja, aki 1956 óta az Egyesült Államokban él, egyszer azt mondja neki: olyan vagy, mint a cigányok, nem tudsz nyugton maradni. Hiába próbálja neki is elmagyarázni, hogy keresése, kóborlásai és végül az emigráció segítenek neki a legtöbbet. Meg kell szabadulnia majdnemségétől.

Abban reménykedik, hogy az új környezetben, Japánban, sikerül egész emberré válnia.

Utólag őt is meglepi, de a halálugrás, illetve halálrepülés sikerül. Elmegy Japánba dolgozni. Természetesen semmit sem tud a helyről, ahova megérkezik. 1993. március tizenötödike van.

Utószavak, hangtalanul

Hirosi az egykori kisfiú és én, az egykori kislány, mi, a két majdnem-ember, nem voltunk Tokióban, amikor 2011. március 11-én délután a szörnyűséges katasztrófa történt. Az itt leírtak tehát nem közvetlen tapasztalaink.

Emiatt sok minden hiányzik az eseményekből, talán a pontatlanság is számos. Nem tudományos elemzés ez, de kétségtelen, hogy a történtek megítélésében a tizenhét év tapasztalata, no meg Hirosi fizikus szakmája fontos szerepet játszik.

Számunkra Hirosival talán a legfontosabb, hogy túléltük az amputációt, amit az emigráció jelent mindkettőnk számára. Elvesztettük mindazt, ami Hirosit és engem Tokióban tartott. Lemondtunk még annak a lehetőségéről is, hogy viszontlássuk együtt töltött mindennapjaink helyszíneit, Hirosi rokonait, vagy egykori ismerőseinket és Hirosi barátait.

Túlzónak tűnik mindez, hiszen látszólag semmi sem indokolja végleges döntéseink egyikét sem. Mégis, nehezen tudok szabadulni attól a sejtésemtől, hogy nem kerül látóterünkbe (több millió emberével együtt) mindaz, amivel mindannyiunknak szembe kell néznie előbb vagy utóbb. Ez lett sokunk vakfoltja.

Előttünk van minden részlet, mégsem látjuk. Rengeteg racionális és érzelmi érv lenne arra, miért így a jó mindenkinek. De legalábbis, így a jobb. Négy éve minden nap várom, hogy kiderüljön: úgy történhetett meg egy országban az atomkatasztrófa, hogy ennek semmiféle következménye nem lesz soha.

Az első lennék, aki ujjongva látná be összes tévedését és félreértését. Egyelőre, úgy tűnik, hogy ez a nap várat magára.

Berlin, 2014. december

Kiadta a Kalligram Könyv- és Lapkiadó Kft.
Pozsony, 2003
Elektronikus kiadás – 2015
Felelős kiadó Szigeti László
Felelős szerkesztő Mészáros Sándor

ISBN 978-615-5454-88-2

Forgalmazza eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – Apache License 2.0