Bitó László

Két világ között

Noran Libro Kiadó

– Szívem, kihűl a vacsorád – szólt be halkan a nappaliba Priscilla már harmadszor. Hangjában nyoma sem volt türelmetlenségnek. Inkább meglephette, hogy a fülem botját sem mozdítom: mióta összeköltöztünk, a hírek után még sosem cövekeltem le a tévé előtt. Idegesen jeleztem, most hagyjon. Szó nélkül kucorodott a fotelom karfájára a támlának dőlve. Hozzám sem érve szinte körülölelt.

A híradó különkiadásában először archív felvételeket játszottak be a felszabadított rabszolgák nem is olyan régmúlt sorsáról a déli államokban: mohával, lecsüngő moszatokkal belepett, kísérteties mocsári tölgyeket láthattunk, amelyeken meglincselt, szurokban és tollban megforgatott, felakasztott fekete férfiak lógtak. A rettenetes képek után jött a riport a három eltűnt New York-i önkéntesről, akik a déli államokban küzdöttek a színesbőrűek szavazati jogáért. Végül a hetek óta keresett holttesteket egy gát falába temetve találták meg.

– Azokról szól, akik nem érkeztek meg Longdale-ből Meridianba? – kérdezte Priscilla együttérzéstől és dühtől reszkető hangon.

– Igen. Róluk – válaszoltam kurtán, elszorult torokkal, mert gyötrő gondolataimat képtelen voltam megosztani vele: azok nemcsak a három áldozatról szóltak, hanem magamról is.

Futó, anyás csókot nyomott a fejem búbjára, és szótlanul kiment. Ilyenkor gyakran résnyire nyitva hagyta az ajtót, „hogy ne rekesztődjünk el teljesen egymástól”, magyarázta egyszer, amikor nagyon egyedül akartam maradni. Tudta, ha békén hagy, legkésőbb reggelre kilábalok a blue moodból, ebből a lehangolt lelkiállapotból.

Ezzel először egymásra találásunk első heteiben szomorítottam el: éppen bújt hozzám, amikor nyomasztóan keserű emlékek kerítettek hatalmukba.

– Blue mood? – kérdezte, megadóan, miközben gombolta vissza a blúzát. Szomorú tekintete még jobban elkeserített, nem akartam bántani.

Később, ha rám tört a blue mood, Priscilla egyszerűen magamra hagyott, vagy csak elfordította a fejét, hogy úgy tehessek, mintha nem tudnám, hogy könnyes az arca. Pedig tudtam, és majd megszakadt a szívem. Újra és újra visszatért arra, amit még előtte sem voltam képes feltárni. Nem merő kíváncsiságból, hanem féltette magunkat attól, hogy szülei sorsára jutunk, akik „jó házasságban élnek”, de ahogy egyszer mondta: „Alig ismerik egymást. Együtt élnek, de mindegyik a maga külön világában.”

– Akár az én szüleim a háborúig – válaszoltam meglepetten, mert rádöbbentem, hogy az én szüleimé is ilyen „jó házasság” volt.

– De azt mondtad… – nézett rám kérdően Priscilla.

– A háború alatt és után, az örökös rettegésben és nélkülözésben közelebb kerültek egymáshoz. Nem emlékszem, hogy azelőtt kimutatták volna érzelmeiket egymás iránt. Sőt biztos vagyok benne, hogy nem. Aztán bejöttek az oroszok és… és összeomlott egész addigi világuk. Egymásba kapaszkodtak, nem is próbálták palástolni, mennyire aggódnak egymásért, meg értünk, gyerekekért.

– Azt hiszed, minket is csak egy tragédia hozhatna össze? Jön valami rémség, ami lerobbantja a kettőnket elválasztó falat?

– Most legalább nem arról a falról beszélsz, amelyet szerinted egymagam építettem magam köré.

– Értheted úgy is, én semmit sem hallgattam el előled. Másként nem is tudnék veled élni – pattant fel mellőlem, és tőle szokatlan indulattal támadt rám. – Nem érted!? Nincs titkolnivalóm – csattant fel. – Miért nem hiszed el – folytatta engesztelően karomra téve a kezét –, hogy velem semmi megrendítő nem történt? A te titkaid viszont falat emelnek közénk, és szenvedsz, elnémulsz.

– Talán az fáj a legjobban, hogy nem értesz meg szavak nélkül…

– Szavak nélkül?

– Vannak dolgok, amiket nehéz kimondani. Van, ami csak fáj, de magamnak sem vagyok képes megfogalmazni. Ha a Teremtő valóban jóságos, miért kell újra és újra átélnünk a múltat, amit nem tudunk megváltoztatni?

– Nem gondolod, hogy könnyebb lenne, ha kimondanád, mi tör fel az emlékezetedből?

– Tudod jól, hogy amikor találkoztunk, az angoltudásom alig volt több az „I love you”-nál. Amikor pedig már képes voltam valahogy beszélni a történtekről, prózai angolságommal hogy mondtam volna el, amit átéltem? Még csak hasonlót sem tapasztaltál soha. Saját élmények híján te csak érdekes, short storykba illő eseményeket láttál abban, amit sikerült elmondanom.

Elhallgattam. Nem tudtam elviselni azon félelme miatti szomorúságát, amit nem is tudott elrejteni, hogy ismeretlen múltam egyszer váratlanul visszaszólít szülőhazámba, és elszakít tőle. Szerettem volna megnyugtatni, de lehet, hogy mélyebben látott belém, mint amennyire én valaha mertem. Ahogy akkor is, amikor magamra hagyott zaklatott gondolataimmal, még a villanyt is eloltotta, mielőtt kiment: a sötétbe burkolózva mindig gyorsabban kecmeregtem ki múltam fogságából.

A vacsorához mindig kicsípte magát. „Ne siettess, ha nem akarod, hogy úgy nézzek ki, mint valami cafka, akit most húztak ki a szalmakazalból” – jegyezte meg, mikor a szokottnál korábban értem haza a laborból, és meg akartam ölelni.

* * *

Ötvenhét tavaszán nem egy előkelő, bostoni, fehérangolszász-protestáns család lányába lettem fülig szerelmes. A mezítlábas, farmernadrágos, a kelleténél három számmal nagyobb pulóvert viselő lányba estem bele, amikor égszínkék szemével és rúzstalan szájával rám mosolygott a teniszpálya lelátójáról. A meccset elvesztettem, ő bocsánatot is kért, mivel észrevette, hogy adogatás közben sem voltam képes levenni róla a szemem.

Láttam azelőtt többször is, kicsinyke college-unkban mindenki ismert mindenkit. Mindannyian a menzán reggeliztünk, ebédeltünk, vacsoráztunk, és soha nem szedte magát rendbe senki. Igaz, mezítláb nem mehettünk be – de ez sem öltözködési előírás volt, mint némely, tradícióiba belemerevedett egyetemen, hanem elővigyázatosság, a diákfelszolgálók ugyanis néha elejtettek egy-egy poharat, olykor egy egész tálcát. Priscilla soha. Később megértettem, ő a látszatát sem engedte meg magának, hogy nem fontos a munkája, nincs szüksége a fizetésre.

Sajnáltam, hogy egy ilyen gyönyörű, okos lánynak pincérkednie kell. Azt, hogy az egyetemen ő a legokosabb lány – és a legjobb matematikus, holott történelem–irodalom szakos –, szobatársamtól, Johntól tudtam meg, akit néha számelméletből korrepetált. Nagy nehezen sikerült Johnnak tudomására hoznom – angol szókincsem akkor már megközelítette egy brooklyni rakodómunkásét –, mennyire sajnálom a szegény diáklányokat, amiért felszolgálóként kell dolgozniuk. A képembe röhögött: legtöbbjük apjának meg sem kottyanna, hogy megvegye az egész college-ot. Valahogy elmagyaráztam neki, hogy arról a lányról beszélek, aki a matekban segített neki, erre csak legyintett:

– Felejtsd el! – mondta. – Régi bostoni család sarja. Azok semmibe veszik a pénzt. Lenézik, akár van nekik, akár nincs. Lehet, hogy nincs is nekik. Legalábbis nem annyi, mint a legtöbb itteni diák szüleinek. Az apja orvos, de valami tudós. A háború elején önként ment Angliába, hogy a hadsereg gyógyszerellátásában segítsen. Főleg a penicillinről volt szó. Aztán ott ragadt, amikor az amerikai katonák ellepték a szigetországot. – Nehogy beleessél! – óvott John, akkor még az egyetlen amerikai barátom.

Jól látta, mennyire idegesít, hogy nemcsak szavakat, hanem helyzeteket is félreértek. Nem akartam például, hogy lemondjon a javamra jól fizető éjjeliőri munkájáról. Az én, még Clevelandben kapott használt zakóm, nadrágjaim az ő kopott farmeréhez és szakadozott ingeihez képest valósággal elegánsak voltak. Hiába győzködött, hogy semmi szüksége arra az éjszakánkénti három dollárra, ami az én szememben valóságos vagyon volt. Ő csak azért szereti az éjjeli őrködést, mert óránként végig kell járnia a dormitóriumokat. A lányokét is – tette hozzá úgy, hogy feltételeznem kellett: nagyon nagy áldozat részéről lemondani ezt a kereseti lehetőséget a javamra.

Amikor sikerült megértetnem vele, miért szabadkozom, elvitt hétvégére New Yorkba nyitott tetejű Volkswagen bogarával. Egy Central Parkra néző sarokház garázsában kötöttünk ki. Beült az ott álló hatalmas Cadillacbe, és előrébb gurult vele, hogy beállhasson mögé. Kérdő tekintetemre válaszul megnyugtatott, hogy a szülei Floridában vannak, és nyár előtt aligha térnek haza. Azután egy kulccsal nyíló lifthez vezetett, amely tetőteraszos lakásukba vitt fel. Fekete férfi fogadta barátomat. Hosszan megölelték egymást.

– Jimmy gyerekkoromban szinte helyettesítette apámat, aki állandóan úton volt – magyarázta John, majd egy akkora vendégszobába vezetett, amelyre akár két budapesti nagycsalád is szívesen lecserélte volna társbérletét. Az antik bútorok és a tapétázott falakat jórészt eltakaró festmények múzeumi tárlatra emlékeztettek. Megmutatta a rózsaszín különböző árnyalataival erezett márvány fürdőszobámat is. – Ha túl lányosnak találod, alhatsz a zöld szobában is. Ezt a húgom barátai szokták használni. Én eddig egyetlen barátomat sem hoztam fel ide – vonta meg a vállát.

Gúnyos kérdés csúszott ki a számon: – Ahhoz talán malachit fürdőszoba tartozik? – Magyarul ejtettem ki a malachitot. Látszott, hogy megértette, de nem válaszolt. Már korábban is éreztem, hogy egyszerre szégyelli, de büszke is szülei gazdagságára. Ezzel nem állt egyedül a college-ban. Ekkor vetődött fel bennem először a kérdés: vajon mennyit érhet az ösztöndíjam?

– Gyere, megmutatom Manhattant – vezetett a padlótól a mennyezetig érő ablaksorhoz, amelyen beragyogott a lenyugodni készülő nap. Balatoni látképen giccses lett volna, de itt, a felhőkarcolók ablakainak ezreiből áradó fények között helyénvalónak látszott, hogy a természet is túlzásba essen a lenyugvó nap színpompájában.

Majd kivitt a tetőteraszra.

A parkot körbejáró és keresztülszelő utak sárgás lámpafényei gyengéden világították meg a szerelmespárokat rejtő konflisokat. A lovak monoton trappolását csak elképzelhettem, nem ütött át a hatalmas hangszórótölcsérekből áradó bécsi keringőn, amely a reflektorok fényében repítette körbe-körbe a korcsolyázókat.

Amikor kicsit dideregve beléptünk az ebédlőbe, John figyelmeztette Jimmyt, ne csak kettőnknek tálaljon. Az ezüsttálcáról pezsgőt kínáló férfi kérdőn tekintett rám. Önkéntelenül biccentettem, habár nem egészen értettem, miért fontos a magabiztosnak tetsző férfiúnak az én beleegyezésem. Miután terítéket hozott magának is, leült közénk a legalább húszszemélyes asztal egyik végén, és boldogan mondta, mennyire örül, hogy személyesen megismerhet egy igazi szabadságharcost. Jimmy úgy beszélt a forradalmunkról, mintha még mindig tartana.

– Szüleim minden valamirevaló újságra, magazinra előfizetnek – mondta barátom –, és Jimmy mindet elolvassa, amikor egyedül őrzi a lakást. Folytasd csak, Jimmy – fordult hozzá –, nekünk a college-ban nincs időnk, hogy lépést tartsunk a hírekkel.

Először azt hittem, csak félreértem az inas szavait. Vagy lehetséges, hogy még mindig tart az ellenállás?

Ott kellett volna maradnom Pesten, hasított belém a gondolat vagy inkább a bűntudat, amikor John segítségével megértettem, hogy valami valóban folytatódik még, főleg a Pest környéki gyárakban. „Passzív ellenállásról” beszéltek – legalábbis így fordította barátom számomra érthetővé Jimmy alabamai angolját. – Márciusban újabb felkelésre számítanak.

– Március tizenötödikére? – kérdeztem.

– Igen, mintha említette volna a Times azt a dátumot. Tehát tud róla?

Jimmy kíváncsi bizakodással nézett rám, mintha titkos többletinformációra számítana. Nem akartam bevallani, hogy távozásom óta nem kaptam érdemi híreket otthonról. Szüleim óvatosan fogalmazott leveleikben többnyire csak magukról írtak, nehogy másokat belekeverjenek valamibe. Kódolva küldték a veszélyesebb üzeneteket, például: „még karácsony előtt nagyon jó koncertet hallottunk a rádióban”, ami annyit jelentett, hogy hallották a szintén kódolt „Grétiék üdvözölnek Grazból” üzenetemet a Szabad Európa adásában, amivel jeleztem, hogy sikeresen kijutottam Ausztriába. Meg hogy „Mackó kutya egyszer benézett hozzánk, de úgy látszik, belenyugodott távozásodba”. Ami azt jelentette, hogy fölkereste őket valaki, talán egy rendőr, de bántódásuk nem esett a disszidálásom miatt. A lelkükre kötöttem, senkinek se vallják be, még csak ne is utaljanak rá, hogy ők győzködtek: menjek ki mihamarább, mielőtt elcsípnek. Ella nagynéném is megígérte, hogy így tesz, de azért rám bízott egy levelet, amelyet Grétinek, Grazban élő unokatestvérének írt, és amelyben állítólag arra kérte, fogadjanak be, amíg talán történik valami, és visszatérhetek.

Lehet, hogy ezt írta, lehet, hogy nem. Régies, erősen dőlt kézírását nem nagyon igyekeztem kibetűzni. Gréti kétszer is elolvasta figyelmesen a levelet, miután – napokkal azután, hogy először beállítottam hozzájuk, és olyan boldogan fogadtak – eszembe jutott, hogy átadjam neki. Aztán egyre inkább győzködött férjével, Franci bácsival együtt, hogy menjek tovább, nyugatabbra, hiszen, ha olyan sok szabadságharcosnak ad menedéket Ausztria, az oroszok akár vissza is jöhetnek – magyarázták. Amikor értetlenül néztem rájuk, Franci bácsi hozzátette: – Mi is csak tavaly szabadultunk meg tőlük azzal, hogy teljesen semlegesek maradunk. Mondhatják, hogy megszegtük ezt a feltételt, amikor tízezrével fogadunk be titeket. Nem kerülhetsz megint a kommunisták kezére.

* * *

Mindez akkor fordult meg újra a fejemben, amikor Priscilla kiment a szobából, és el akartam űzni a televíziós tudósítás borzasztó képeit. Mintha Jimmyt véltem volna látni a meglincselt feketékben. A tévében látottak felülmúlták a kegyetlenkedések képeit, amelyeket otthonról hoztam magammal.

A fehér rasszista fanatikusok fegyverrel szálltak szembe a feketék „passzív ellenállásba” vetett hitével, Martin Luther King békés tanításával. Azokban az években számtalan fekete tűnt el, s ha egyiknek-másiknak rá is akadtak a holttestére, az esti hírek már meg sem említették. A három fiatalember közül azonban kettő fehér volt, méghozzá New Yorkból.

Ha vérbe fojtott forradalmunk helyett a passzív ellenállást választjuk, mit tartogatott volna számunkra a jövő?

Priscilla megérezhette, mit kavart fel bennem a tudósítás, ezért hagyott magamra.

– Rossz emlékeket idéznek fel ezek a dolgok… – folytatódott volna a beszélgetés Priscillával, ha blue moodom nem űzi el mellőlem. – Vagy csak a lelkiismeretem nem hagy nyugodni, hiszen ott kellett volna lennem…

– Hol? Mississippiben? – szinte hallottam meglepett kérdését.

– Nem az a kérdés, hogy hol vannak a barikádok. Sokkal inkább az, hogy miért kell újra és újra küzdenünk azért, ami istenadta jogunk – fogalmaztam meg a kitérő választ, de kezdtem úgy érezni, semmi értelme ennek a képzeletbeli párbeszédnek: nincs jövője a kapcsolatunknak, ha továbbra is képtelen vagyok elmondani neki mindent, ami a szívemet nyomja.

Odáig talán elmondhatnám, hogy mindenáron Pestre akartam jutni: éber révedezéseimben és álmaimban gyakran láttam magam, amint magasba tartom a diktatúra ellen emelt barikádokon nagyapám pisztolyát – egyetlen tárgyi örökségemet.

Már többször lepergettem magamban életem meghatározó eseményeit, hogy elmeséljek mindent kedvesemnek. Olyan élmények is életre keltek, amelyeknek nem sok közvetlen közük volt a forradalomhoz, de segítségükkel Priscilla megérthetett volna valamit abból a mindenre rátelepedő zsarnoki világból, amelyben éltünk. És abból is, hogy mit jelentett, hogy fellázadhattunk ellene. Talán megértethettem volna vele, mi vezette felkészülésünket a magunk forradalmára a szénbánya mélyén, ahová a diktatúra kényszerített, majd miként igyekeztünk aztán Pestre, hogy részt vehessünk a sorsdöntő harcokban.

Mindezt elmondhatnám, képzeletemben már többször el is mondtam. Mint ahogy akkorra már majd mindent elmeséltem boldog gyermekkoromról. És – faggatásának engedve – a bombázások és az ostrom rettenetéről is.

– Igaz, amit hallottam, hogy ti hadat üzentetek nekünk? – kérdezte egyszer.

Igyekeztem meggyőzni, milyen igazságtalan volt Trianon, és milyen sokat jelentettek nekünk a bécsi döntések. Erre rábólintott. De vajon átélheti, átérezheti-e az, akinek a dédszülei vívták ki hazája függetlenségét, amelyet azóta nem fenyegetett senki és semmi, hogy mit jelentett nekünk az a néhány októberi nap? Kiderült, csak azért volt fontos számára a hadüzenetünk, mert ezzel igazoltnak látta, hogy pilótáik bombázták a városainkat.

Amikor megnéztünk egy filmet a normandiai partraszállásról, amelyben a szövetségesek több hullámban bombáztak egy francia kisvárost, úgy szorongatta a karomat, hogy azt hittem, elhal. – Hogy lehet ilyesmit ép ésszel túlélni? – kérdezte kifelé jövet a moziból.

– Mindenhez hozzászokik az ember – kezdtem mesélni neki az óvóhelyen töltött hetekről. Az ostromról, amelyről passzív elviselőjeként könnyebb volt beszélni, mint a forradalomról, amelynek sokkal aktívabb részvevője szerettem volna lenni, mint ahogy megadatott.

– Apám Londonban volt a rakétatámadások idején – mesélte Priscilla –, és amikor hazajött, már nem volt az a mindig mosolygó ember… Később – tette hozzá kis gondolkodás után – régi, kedélyes énje visszatért ugyan, de abból nem sokat láttam: anyám ragaszkodott hozzá, hogy abba a virginiai lányiskolába járjak, ahol ő végzett.

Ha már szóba hozta, inkább középiskolai éveiről kérdezgettem, de akkor is hamar kifogyott mondandójából:

– Láthatod, nekem semmilyen világrengető eseményben nem volt részem – mondta.

Boldogan mosolygott, amikor magamhoz húztam, és mondtam: engem ő érdekel, nem a világ eseményei. Aztán megint arra kért, beszéljek magamról.

Mindenről könnyebb volt mesélnem, mint a levert forradalomról. A háborút is elvesztettük, de gyermekfejjel nem volt részem benne: leginkább csak féltem. Nem egyszerűen a bombáktól. Gyermekkorom biztonságos világa omlott össze a szemem láttára.

Legszívesebben a korábbi évekről beszéltem: balatoni nyaralásainkról azokból az időkből, amikor az amerikai bombázók még nem értek el hozzánk. Falusi élményeimet is többször elmondatta velem. Örült, hogy apám negyvennégy nyarán lemenekített oda a bombázások elől. Priscilla szinte beleszeretett a falusi tanítóba, aki a szárnyai alá vett, amikor az iskolaév elkezdődött, de mi még nem mertünk visszatérni Budára.

– Bárcsak nekem lett volna ilyen tanárom! – sóhajtotta. – Nekem csupa jó, de szokványos tanárom volt – legyintett. Úgy éreztem, titkol valamit. Talán a hangjának volt furcsa csengése? Nem is hagytam annyiban. Megzsaroltam, hogy nem mesélek többet magamról, ha ő semmit sem mond el nekem.

– Nem én vagyok a mesemondó, te akartál… úgy értem, akarsz író lenni – mosolygott rám ellenállhatatlanul. – Ha mindenképpen tudni akarod, volt egy történelemtanárom, akit nagyon szerettem és tiszteltem. Ezt valószínűleg nem is titkoltam. Végül nem a szárnyai, hanem maga alá akart venni… Amikor felfogta, hogy nem úgy szeretem, kibírhatatlanul viselkedett. Majdnem megbuktatott. Szerencsémre országos tanulmányi versenyt nyertem, ahol történelemből is jeleskedtem…

Érezhette, hogy tovább faggatnám, így elébem vágott:

– Most már sajnálom, hogy nem feküdtem le vele. Akkor most talán lenne miről mesélnem. A csendes-óceáni szigetvilágról is. Oda akart elvinni azon a nyáron, mert a japán offenzíváról szóló könyvéhez kellett anyagot gyűjtenie, miután már írt egyet az európai hadjáratról. Sokat beszélgettem vele, míg a fejébe nem vette, hogy beleszerettem őszülő halántékába. Sajnos róla többet nem tudok mondani. Első szerelmemről viszont már mindent elmeséltem. Vagy szeretnél még egy kicsit féltékenykedni?

– Ezerszer mondtam már, hogy nem vagyok féltékeny. Csak szerettem volna Charley lenni. Charley vagy bárki más, akit azért szeretted, aki. Nem azért, aki volt.

– Én meg ezerszer mondtam, hogy nem a szabadságharcosba szerettem bele, hanem abba a fiúba, aki elvesztett egy teniszmérkőzést, mert képtelen volt levenni rólam a szemét.

– Ha jól tudom, ebben nem voltam egyedül. Nem sok fiú volt a college-ban, akinek nem akadt meg a szeme rajtad. Arról a kosarasról nem is beszélve, aki mindig tudta, mikor, hol ütközhet „véletlenül” beléd.