Horváth Péter

ÖL

– egy sorozatgyilkos vallomásai,
Störr kapitánynak –

Noran Libro

Tartalom

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

Impresszum

„…minek megfojtani egy asszonyt?

Az is csak emberi lény,

annak is csak kell a levegő…”

FÜST MILÁN: A FELESÉGEM TÖRTÉNETE

1.

Az első, mondhatni, szerelmi baleset volt.

Elég, pihegte, meghalunk!

Zihálva felültem az ágyon.

Nem nyúlt utánam, ahogy szokott, hogy hálásan megsimogasson.

Máris elaludt volna? Ilyenkor pisilni szalad, lezuhanyozik, s csak utána bújik vissza mellém, hogy átöleljen.

Fölé hajoltam.

Furcsa szögben tekintett fölfelé, mintha maga mögé szeretne látni, az ágyunk mögött sűrűsödő homályba.

Hiába szólongattam, nem mozdult.

Megütögettem az arcát.

Feje félrebillent.

2.

Kitámolyogtam a lakásból a gangra, rágyújtottam. Lélegzett köröttem augusztus utolsó éjjele. Sisteregve záporoztak a hullócsillagok, mintha szerelmünk hevére emlékeztetnének.

A ház hallgatott.

Szomszédjaink aludtak.

Lehet, hogy külön ágyban, szeretetlenül hevernek, de se a nyugdíjas szakács nem ölte meg asszonyát, aki cigánykártyát vetve jósolta meg a feleségemnek egy éve, hogy hamarosan boldog szerelembe esik egy idősebb férfival (aki én lettem), se a másik lakást bérlő srác nem gyilkolta meg alkalmi szeretőjét. Én bezzeg halálra keféltem a nőt, akire ötven éve vártam!

Elgyűrtem a cigarettát a gang korlátján.

Visszamentem a lakásba.

Sára teste úgy hevert az ágyon, ahogyan hagytam.

Lefogtam a szemét.

Betakartam, ne bámulhassák idegenek.

Ittam egy nagy pohár vizet.

A nagyszobában leültem a kanapéra, fölemeltem a telefonomat. Valaha 04 volt a mentők telefonszáma. A rendőrség 07. Már régen nem így van. A tudakozót kell először hívnom.

Hiába pötyögtem be a számot, a telefon nem felelt.

Kirongyoltam a spejzba.

A harmadik polcon tartjuk a gyógyszereket.

Öt adag Claritin. Sára szedi, allergia ellen. ACC 200, légúti megbetegedésekre. Bioparox, szintén torokbajra. C-vitamin, ezt a gyerek kapja. Aspirin Protect, ezt én szedem, háziorvosunk rendelésére. (Állítólag megvédi a szívem.) Flector Granulátum, fájdalomcsillapító és gyulladásgátló készítmény. (Ezt is én használom, ha a lumbágóm elővesz.) Exoderil, lábgomba ellen. Carbo Medicinális, széntabletta. Vas Komplex, Multivitamin.

Ezektől nem halok meg.

Gyerünk a konyhába!

Kinyitom a gázcsapot, és a sütőbe dugom a fejem.

Kettős tragédia a Pultz utcában

A boldogságot nem lehet kibírni

Városunk ünnepelt színésznőjének és új férjének holttestét ma hajnalban fedezte fel szomszédjuk, a környéken kártyavető tudományáról ismert asszony…

Hol van ezen a gázcsap?

Sehol, cseszd meg, ez egy elektromos sütő! Három hónap alatt nem vetted még észre?

Átrohantam a fürdőszobába.

Bedugaszoltam a kádat, megeresztettem a vizet. Elővettem a hajszárítónkat. Bedugtam a villás dugót a konnektorba, a gépet odakészítettem a kád mellé, a fürdőszobaszékre.

Áramütés végzett a karnaggyal

A boncmester közlése szerint az idős férfi a phallos infinitus (csillapíthatatlan erekciós kényszer) nevű betegségben szenvedett, amelynek folyományaként…

Még mindig állt a farkam.

Felhajtottam a WC ülőkéjét, hosszan vizeltem. Vesszőm lehorgadt. (Fölülnézetből gyalázatosan ártatlannak tetszett.) Elzártam a csapot, megkevertem a vizet. A fürdőszobaszekrény alól kiügyeskedtem a mérlegünket. Ráálltam. A mérleg képernyőjén az ERROR felirat jelent meg.

Pillantásom a tükörre tévedt.

Arcomon nem látszik, hogy gyilkossá lettem. Csak az orrom göbe tűnik a kelleténél húsosabbnak. Tokám sincs még. Hasam alja viszont megereszkedett, csípőm köré fölös zsírpárnák rakódtak.

(Fogynom kellene.)

Visszarugdostam a mérleget a szekrény alá.

Óvatosan beleereszkedtem a vízbe. Kinyújtóztam. (Nagy kádunk van, ketten is elférünk benne.) Jobb lábam nagyujján csúnya a bőrkeményedés. Járás közben nyomja a cipő. Le kéne reszelni.

Kihajoltam a hajszárítóért, aztán visszatettem.

Előbb átgondolhatnám, mit hagyok itt.

Kiszálltam a kádból, törülközőért nyúltam. (Sára nem szereti, ha vizes lábnyomokat hagyok a kövön.) De hisz nem láthatja! Soha többé nem fogja mondani, hogy minek van ott az a kurva törülköző meg a papucs, ha te egyiket se… Visszaakasztottam a törülközőt a tartóra, és csak azért is cuppogós léptekkel caplattam a nappaliba.

Milyen lemezt tegyek fel?

Megvan! Mozart: Kis éji zene.

Felsikoltottak a hegedűk.

Visszaereszkedtem a kádba, lehunytam a szemem.

Azt mondják, a halál előtti másodpercekben lepereg előttünk életünk filmje. (Sára szerint olyasmit lát ilyenkor az ember, amit a maga idejében észre se vett.) Hiába vártam, a mozi nem kezdődött el.

Jó. Nézzük nyitott szemmel!

Gazdag életem volt. (Ha nem is sikerekben.) Három elhagyott feleség, három elhagyott gyerek. A nők boldogulnak, a gyerekek felnőttek. Sára kislányának sem fogok hiányozni, ha megtudja, hogy az anyja miattam halt meg. (Vagyis, hogy halálra keféltem.) Láttam a farkamat formalinnal teli üvegcsőbe zárva.

A gyilkos szerszám

(1. sz. bűnjel)

Nem marad utánam jelentős hagyaték, amin utódaim összeveszhetnének. Néhány gyönge táncdal jogdíjai. Titkos szimfóniám partitúrája…

Egészen elandalított a Kis éji zene.

Az allegro jelzésű szonátatétel G-dúrban induló rakétatémája után a melléktéma D-dúrba vált, hogy a kidolgozás szekcióban a lágy d-mollt és a markáns C-dúrt érintve visszaérkezzen a tonikára.

Lecsukódó pilláim mögött felsejlett a mű kézirata.

A lendületes kottakép némely ütemének rontott hangjegyeit a mester feketére satírozta. Ne lássa élő ember, milyen hibát vétett! (Mozart és a hiba?!) Az én életem kottalapjai bezzeg teli vannak árulkodó, elkapart sebhellyel.

Megfázol, szerelmem!

Váratlanul csapott rám a hang. Ijedtemben a víz alá csúsztam. Rémülten nyeltem a vizet. Levegőért kapkodva bukkantam fel. Kapaszkodót kereső ujjaim beleakadtak a hajszárító zsinegébe. A gép a földre zuhant, villás dugója kirepült a konnektorból, és homlokon csapott.

Megint elaludtál a kihűlt fürdővízben?

Sára állt a kád mellett.

Hányszor kértelek, hogy a hajszárítót ne rakd a kád mellé! Véletlenül berántod a vízbe, és kész a katasztrófa! Téged agyoncsap az áram, a drága hajszárító meg tönkremegy.

Hiszen te meghaltál!

És te miért nem fogadsz szót nekem?

3.

Ahogy a hónapok tovább futottak (a nyár őszbe fordult, azután tél lett), egyre ritkábban gondoltam az augusztusi csillaghullásra.

Talán csak álmodtam azt a botrányos éjjelt?

(Gyerekkorom óta vannak rémálmaim. Azokban nem én ölök, engem gyilkolnak. Verejtékezve ébredek a saját üvöltésemre.)

Sára szerint az álmaimnak nincs jelentősége.

Sok pörköltet ettél, pedig este hat után már semmit nem szabadna!

Nem értem, miért éppen az én álmaimról nyilatkozik ilyen prózaian. Saját álmait okkult tudományossággal fejti meg.

Az én álmaimban, mondja, mindig visszajutok oda, ahol korábban már együtt éltem veled! Az éjjel megint Párizsban jártam! Képzeld, csacsogja, a Boulevard Saint-Michel s a Rue Cujas sarkán még mindig lejt a járda!

Nem valami vers ez?

Csúnya történet, csücsörít.

Meséld el!

Nem, mondja. Most nem. Hanem mikor?

Ha majd nem vigyorogsz ilyen hülyén.

(Igaza volt. Hülyén vigyorogtam.)

4.

Sára gyönyörű nő. Mint egy Barbie baba. De hajlékonyabb! Okos, szellemes, tájékozott, művelt. És tehetséges! Úgy is, mint színésznő, és úgy is, mint ember. Kreatív, úgy értem. Nagyszerű feleség, zseniális anya. Minden szerepében tökéletes. Tudja, hogy mit akar. (És azt is, hogy mit nem.) Sokszínű lénye, akár a tenger. (Jelentős hullámzásra képes.) Tud higgadtan érvelni. Gyöngéd és türelmes. Máskor határozott, mint egy konyhakredenc. Megkerülhetetlen.

Ha még egy esélyt kapna, hogy újjászülessen (mint azon a bizonyos éjszakán, amikor halálba szerettem), tőlem maradhatna szép, de talán nem ennyire. Szükségtelen, hogy az utcán minden férfi utánaforduljon. Elég volna, ha minden ötödik nézi meg. Akkor kevesebben gondolnák rólam, milyen mázlista vagyok, noha nem érdemlem meg. Egy átlagos, ötvenes pofa, csámpás léptekkel. Mit tudhat, amivel azt a ragyogó nőstényt pórázon tartja?

(Sára és a póráz?! Na hiszen…!)

Az önállóságából is leadhatna egy keveset.

Néha mást is megkérdezhetne (mondjuk, engem), mielőtt egyedül döntene mindenben. Ritkán mondanék neki ellent, de azért jólesne, ha mielőtt a héten hatodszor is salátát tálal fel ebédre, megkérdezné, nem ennék-e inkább lábszárpörköltet. Talán elgyöngülnék, mert imádom a szaftos húsokat, de végül belátnám, hogy szükségtelen megterhelni vénülő gyomromat, amikor amúgy is magas a koleszterinszintem.

Ötven is elmúltál, szívem! Egy ilyen meglett ember már nem lakmározhat! És nem rohangálhatsz télen fedetlen fővel! Tessék fölvenni a sapkát! És igenis viseld az atlétatrikókat, amiket vettem! Nem szeretném, ha kihullna a hajad és megfázna a gerinced, hogy a lumbágód megint begörcsöljön, miközben ölelsz! És ne szívd azokat a kurva cigarettákat! Kávéból se hatot, legfeljebb egyet! És ne piszmogj egész nap a kottáiddal meg a mit tudom én, mivel! Tessék naponta sétálni, bevenni a drága vitaminokat! És egyáltalán! Azt akarom, hogy ezúttal sokáig maradhass velem. Ne vigyorogj, tudom, mit beszélek! Igenis éltünk már együtt az elmúlt évezredekben! Ha önfejű voltál, mindig elveszítettelek. És kérlek, ne forogj más nők után az utcán, mert nekimész egy lámpaoszlopnak!

(Úgy vigyáz rám, mint a szeme fényére.)

A szeme fényét (mondjuk) nem változtatnám meg. Betege vagyok a pillantásának. Ezerféleképpen tud nézni az emberre. Melegen, hidegen, vérforraló, hamiskás mosollyal, megengedően, cirmosan, tutajosan, elnézően, feddően és elutasítóan… No és kíváncsian! Mindenre kíváncsi! (Hol voltam, mit ettem, kivel találkoztam, miről beszélgettem, mire gondoltam?) Ebből a fékezhetetlen kíváncsiságából csöppet visszavehetne. Szükségtelen mindent tudnia az embernek. Jó, hogy vannak a világon dolgok, amikről fogalmunk sincsen. (Példának okáért ott a Fekete Lyuk, ami minden fényt elnyel.)

Azt az okos fejedet se kéne terhelni olyan marhaságokkal, folytatja kéretlen okításomat, amiknek nincs semmi értelme. Még hogy fekete lyuk! Én szőke vagyok, ha nem vetted volna még észre!

Nemigen figyelek arra, amit mond, csak a száját nézem.

Amikor a szingularitásról magyarázok neki, nevetve legyint.

Nem kell ahhoz fényéveket utazni az űrbe! Van a Földön is olyan hely, ahol a dolgok örökre eltűnnek.

Hogyne, bólintok. A Saragasso-tenger!

Közelebb is van egy, mondja, és magához ölel.

5.

Tegnap gyilkoltam meg hetedszer. Csodálkozni sem maradt ideje. Elmetszett nyakához kapott, véres ujjaival megpróbált az arcomba marni. Csapzott, nedves hajának csigái (nemrég zuhanyozott) sziszegve a csuklómra tekeredtek. Kifröccsenő vére telespriccelte a spejzunkat. Vérben úsztak a tejesflakonok, a vécépapírtekercsek, tisztítószerek, a kenyér, a zöldségek, minden. Még az alsó sarokban pihenő Zorax porszívóra is bőven jutott.

Színházba készültünk az este. Én már fél órája útra készen álltam, ő még mindig bugyiban és melltartóban flangált a lakásban. Miközben a szemét festette, a nyitott fürdőszobaajtón át megpillantotta a nappalink nagy asztalának közepén hagyott piszkos tányéromat. Felszólított, hogy takarítsam el a mocskot magam után. Nem szeretem, ha utasítgat. Másrészt a mosogatógép tele volt frissen elmosott, tiszta edénnyel. Ezt ő nem tudta. Kirohant a fürdőszobából, és amikor konstatálta, hogy nem teheti a piszkos tányért a tiszták közé, leguggolt, elkezdte a tiszta edényt a gépből kipakolni. Figyelmeztettem, inkább a make upját kellene sürgősen befejeznie, mivel már amúgy is késésben vagyunk, mire ő, anélkül, hogy felhagyott volna az abban a percben tökéletesen fölösleges tevékenységével, odavetette nekem, hogy ne izguljak, őt úgyis megvárják a kollégák, látván, hogy még üres a szokásos helyünk a nézőtéren…

Minden tányért és evőeszközt a helyére rakosgatott.

Félpucéran szambázott előttem.

Én persze megkívántam.

Ugyan már, ne legyél gyerek, mondta, majd felsikkantott. Úristen, a gyerek! Megígértem neki, hogy holnapra bekötöm az új matekfüzetét!

Szaladt a lányunk szobájába.

Én utána.

Mosogatni van időd, a gyerek füzetét éppen most bekötni megint csak ráérsz, de ha magamhoz akarlak ölelni egy percre…

Jó, mondta villámló szemmel, hát gyere, és rakd be!

A gyerek íróasztalára könyökölve kinyomta gyönyörű hátsóját.

Ne haragudj, mondtam, nem vagyok baszógép.

Akkor mit dumálsz, pillantott hátra a válla fölött, inkább vasald át a piros ruhámat, mégis azt veszem fel a fekete helyett, úgyhogy kössél másik nyakkendőt, vedd fel a bordót, az illene a ruhámhoz!

Nem tudom, hol a bordó nyakkendőm.

Majd én megkeresem!

Félbehagyta a füzet bekötését, kiszaladt mellettem a gyerekszobából.

Nem emlékszem pontosan, hogy ezután mi történt. Nem tudom, hogyan kerültünk a spejzba. Nem tudom, mit mondhatott, amivel annyira megalázott, hogy muszáj volt a torkát elnyiszálnom.

Szép, szép a szerelem, ajájájájá!

Jó, hogy vagy nekem, ájájájááj!

Belemarkoltam a hajába, hátrahúztam a fejét, hogy toroksebe jobban kinyíljon. Minden szívdobbanása újabb pohárnyi vért lökött ki elmetszett gigáján. A kövön hízott a vértócsa, mint a legutóbbi csőrepedéskor a víz a fürdőszobában. Akkor sikerült viszonylag hamar elállítanom az ömlést, tudtam, melyik a pincében a mi strangunk csapja. Mialatt én a pincébe rohantam, ő szemeteslapáttal hányta a falból előtörő vizet a fürdőkádunkba. Nem történt nagy baj, az alsó szomszédunkhoz nem folyt le a víz. Most viszont Krámer úr plafonján megjelenik az árulkodó vérfolt, mert úgy látszik, a feleségemnek nem öt liter vére van, hanem ötven.

Ha kivágnám a szívét, nem vérezne tovább!

A recés élű kenyérvágó késünk, amellyel a torkát megnyitottam, tompa végű; szúrni nem, csak vágni lehet vele. Körülpillantottam, nincs-e másik kés a spejzban. Papucsom talpa megcsúszott, térdre zuhantam. Ő az ölembe. Hulltunkban átkaroltam, mintha attól tartanék, hogy beüti a falba azt a drága fejét. Ahogy elengedtem a varkocsát, feje hátranyaklott, mint a tyúké, amelynek nyakát szegtem kamaszkoromban.

Csak egy ártatlan egér életét vettem el azelőtt. Moziból érkeztem haza, délelőtti matinéról. A Gombháború című francia filmet láttam. Hozzám hasonló korú fiúk bandáztak benne.

Sej, a gatyán van sok lik ám,

ha elszakad, kilátszik a sej, a gatyán…

A filmdal befészkelte magát a fülembe, ezt dúdoltam, amikor megláttam az egeret a félemeleti lépcsőfordulóban. Minek szaladgál ez? Eltaláltam a bakancsom orrával. Az élő egér se szép, a döglött egyenesen ronda. Álmomban többször meglátogatott, akárcsak később a tyúk.

Anyám vette a piacon, hogy az internátusból való hazalátogatásomat megünnepelje. Azelőtt soha nem vásárolt élő baromfit. A tyúk a konyhaasztalunk lábához kötve kotyogott. Aprókat bólogatva szedegette a konyhakőről az elébe szórt kukoricaszemeket. A kukoricát is anyám vásárolta, azért, hogy – mint később elmagyarázta – a szárnyas utolsó óráit megédesítse vele. Neked kell levágnod, mondta ünnepélyesen, nagy fiú vagy.

Tizenöt éves voltam.

Hétéves koromtól zongoráztam, természetes volt, hogy felvettek a szegedi konzervatóriumba. Onnan érkeztem anyámhoz látogatóba, november hetedikén, a háromnapos szünetre. Anyám bevonult a lakótelepi lakása egyetlen szobájába, kikönyökölt az ablakba, hogy ne hallja a tyúk „halálsikolyait”.

Eloldoztam az asztallábtól. Jó nagy tyúk volt. Ahogy lelógattam, taraja majdnem elérte a követ. Vadul csapkodott a szárnyával. Meglóbáltam kicsit, hogy elszédüljön. Nagyon hülye szeme van egy tyúknak. Dülledt és ellenséges. Vártam fél percet, csak azután mertem elkapni a nyakát. Nem védekezett. Talán el is ájult. (Nem tudom, el tud-e ájulni egy jérce.) Mindenesetre lehunyta a szemét.

Fölfektettem a mosogatómedencét a csöpögtető-szárítótól elválasztó keretre. Megkapartam nyakán a tollat, elkezdtem nyiszálni. Mukkanás nélkül tűrte. Sőt mintha érdekelte volna, mit csinálok, kinyitotta a szemét. Mélyen a húsában jártam, mikor arcon csapott a szárnyával. Ijedtemben elengedtem. Félrenyaklott fejjel nekirepült a falnak. Kifutottam a konyhából, anyám mellé könyököltem az ablakpárkányra.

Megölted?, kérdezte.

Fütyölni kezdtem egy Bach-fúgatémát.

(Szerettem Bachot akkoriban.)

Odalent, a ház előtt elhúzott egy piros teherautó.

Mire a konyhába visszamerészkedtem, a tyúk lent hevert a kövön. Belerúgtam, nem moccant. A konyha viszont merő vér lett. Még a plafon is vöröslött.

Hülye tyúk…

Nem tudom, azért-e, mert az elveszettnek hitt, buta emlék felködlött bennem (amiről ráadásul azt se tudtam biztosan, hogy valódi-e, mert mióta Sára az előző életeinkről szóló mesékkel traktál, néha már a valódi múltammal kapcsolatban is bizonytalanságok gyötörnek), hirtelen elszállt minden gyilkos indulatom, mintha álomból riadtam volna.

Annál az első ügyetlen csóknál, drágám,

Azonnal tudtam, nem hagylak többé árván.

Itt térdelek a vérben úszó spejzban, a holtában is gyönyörű feleségemmel karomban. Vére elállt, szíve nem dobbant. Könnyűnek éreztem, mégis zsibbadt a lábam alatta. Lecsúsztattam a térdemről. Arcra borulva hevert a vérében.

(Így is kívánatos volt.)

Ha magához tér, le fog barmolni a rendetlenségért és a mocsokért. Nem tudok olyan gondosan takarítani, mint ő. Nem teszi szóvá a felületességemet, csak éppen újra kitakarít utánam. (Ezt utálom a legjobban.) Biztos, hogy nem tudom a vérét nyomtalanul eltüntetni a spejzból. Akkor se, ha mindent kihordok, leszerelem a polcokat, és még az éjszaka újrameszelem a falat. Fel fogja mosni a követ utánam, térden állva himbálja a fenekét, hogy megkívánjam, és azt mondhassa, hogy most nincs kedve hozzám.

Ha feldarabolnám, nem térne magához!

Felcipelem testrészeit az anyósom lakásába. (A férje halála után ideköltözött, abba a házba, ahol a mi lakásunk van.) A fölöttünk lévő emeleten lakik, nagy mélyhűtője van. Tegnap Cserkeszőlőre utazott, reumáját kúrálja az ottani fürdőben. Mire hazajön, lesz időm kitalálni, mit kezdjek a feleségem mélyhűtött húsával. Majd azt mondom, hogy Sárát vendégszereplőnek hívták a debreceni színházba. A lányunknak is ezt fogom mondani. Ő ma a barátnőjénél alszik, holnap onnan megy iskolába.

Sose tudná elképzelni, hogy ártsak az anyjának.

De azt ő is tudja, hogy Sára képes bárkit kihozni a béketűrésből.

A múlt héten, például.

Eszti kettest kapott a matekdolgozatára, és az ellenőrzőjében megpróbálta a kettest négyesre átrajzolni. Az anyja hatalmas patáliát csapott.

Hogyan vagy képes a szüleidet becsapni?! Mi lesz így belőled?

Lányunk már egy órája fogadkozott zokogva, soha többet nem fog az anyja elől elhallgatni semmit, csakis a tiszta igazat vallja, örök életére hálás lesz a gondos nevelésért, mert tudja, hogy erőnkön felül megadunk neki mindent, amire szüksége van, sőt olyasmit is, amire nincs szüksége. (A feleségem nem csak magának vásárol fölösleges ruhákat, ha a rosszkedvét vásárlással óhajtja elűzni, hanem a lányunknak is. Mindkettőjük szekrénypolcai roskadoznak a hetvenhét színárnyalatú trikók, blúzok, szoknyák és nadrágok alatt.)

Eszti már hétszer is bocsánatot kért, amiért annyira megijedt a kettes miatt, hogy rémületében zöld tintával javította négyesre a kékkel írott kettest, de az anyja nyolcadszor is rákezdte.

Nem baj, ha hibázol! Nem baj, ha képtelen vagy megtanulni azt a kurva matekot! Nekem is nehezen ment, de én soha életemben nem hazudtam a szüleimnek! Én rendes ember vagyok! Nem érdemlem a sorstól, hogy a lányom ne legyen minden körülmények közt őszinte velem, hanem álnokul megpróbáljon becsapni, és ezzel olyan fájdalmat okozzon, hogy kettérepedjen a szívem! Tessék, már most is olyan bolondul ver, hogy alig kapok levegőt.

Kötöznivaló bolond az én szívem,

Titokban most is élteti a remény!

Tudod, hogy szívextrám van, folytatta pillanatnyi megállás nélkül, direkt kikészítesz, azt akarod, hogy meghaljak, pedig a világon mindenkinél jobban szeretlek!

Mondd, mi az igazság!

Az Igazság!

Nem hagyhatom, hogy rossz útra térj, és olyan nemtörődöm, felelőtlen, álságos és hazug ember legyen belőled, mint a drágalátos édesapád, aki második éve nem küld egy árva fillért se, de arra képes, hogy éjszaka részegen felhívjon téged, és belezokogja a telefonba, hogy én tettem tönkre az életét!