Michael Crichton

Az elveszett világ

Kossuth Kiadó

Tartalom

ELSŐ KONFIGURÁCIÓ

MÁSODIK KONFIGURÁCIÓ

HARMADIK KONFIGURÁCIÓ

NEGYEDIK KONFIGURÁCIÓ

ÖTÖDIK KONFIGURÁCIÓ

HATODIK KONFIGURÁCIÓ

HETEDIK KONFIGURÁCIÓ

Impresszum

Carolyn Congernek

„Mindig izgatott, nyílt-e Istennek választási lehetősége a Teremtés során.”

ALBERT EINSTEIN

„Minden rend mélyén ott lapul a káosz. A rendszer legcsekélyebb módosulása is csaknem mindig mérhetetlen változásokat okoz a viselkedésben. A teljes kontroll lényegében megvalósíthatatlan.”

STUART KAUFFMAN

„A következmények eredendően megjósolhatatlanok.”

IAN MALCOLM

BEVEZETÉS
KIHALÁS A K–T HATÁRMEZSGYÉN

A fajok kihalásának jelensége a huszadik század vége felé került a tudományos érdeklődés középpontjába.

Nem mintha forradalmian új témának számított volna – Georges Cuvier báró már 1786-ban, nem sokkal az amerikai függetlenségi háború után bebizonyította, hogy a világ fennállása óta számos állatfaj eltűnt a Föld színéről. Ezt követően a kihalás ténye és fogalma általánosan elfogadottá vált a tudósok körében; és ne feledjük, még csaknem háromnegyed évszázad telik el, míg Darwin közzéteszi az evolúció folyamatáról szóló nevezetes elméletét! Azt az elméletet, mely aztán kétségkívül számos indulatos vitát kavart, ám ezek nemigen érintették a kihalás tárgykörét.

Épp ellenkezőleg; hosszú időn át ugyanolyan természetes és jelentéktelen mozzanatként kezelték, mint amikor az autó üzemanyagtartályából elfogy a benzin. A kihalásban egyszerűen az alkalmazkodás kudarcát látták. Annál szenvedélyesebben tanulmányozták és vitatták a fajok alkalmazkodásának mikéntjét. Maga a tény, hogy némely faj lelépett az élet színpadáról, alig érdemelt egy-egy mellékes említést. Ugyan, mi érdemlegeset lehetne mondani róla?

Ám a hetvenes évek két fejleménye mégis reflektorfénybe állította a kihalás jelenségét.

Az első a tovább már nem halogatható szembenézés volt a túlnépesedéssel, és hogy a túlnépesedéssel összefüggésben elképesztő ütemben változik a Föld. Az emberi tevékenység megsemmisíti a különböző élőhelyeket, letarolja az esőerdőket, szennyezi a levegőt és a vizet, sőt az egész bolygó éghajlatát is átalakítja. E folyamat során állat- és növényfajok sokasága pusztult és pusztul ki. Néhány tudós riadót fújt, a többség azonban legfeljebb csöndben feszengett. Nahát, morfondíroztak, ki hitte volna, hogy ilyen sérülékeny a Föld ökológiai rendszere! Lehetséges, hogy az emberi faj viselkedése törvényszerűen önnön elpusztításához vezet?

Biztosat senki nem tudott mondani. Mivel mindeddig nem kezdték módszeresen tanulmányozni, roppant csekély számú és elhanyagolható jelentőségű információ állt rendelkezésre a más földtörténeti korokban történt kihalások mértékéről. A tudósok érdeklődése tehát egyre inkább a múlt felé fordult, abban a reményben, hogy ott választ találnak a jelen legnyugtalanítóbb kérdéseire.

A második fejlemény szorosan összefüggött a dinoszauruszok kihalásáról nyert új ismeretekkel. Az már hosszabb ideje köztudott volt, hogy a dinoszauruszfajok viszonylag rövid idő alatt haltak ki a kréta időszak végén, hozzávetőleg hatvanötmillió évvel ezelőtt. Hogy pontosan vagy legalább hozzávetőleges pontossággal milyen tempóban zajlott le ez a folyamat, az kilátástalanul elhúzódó vitákra késztette a szakembereket. Néhány paleontológus szerint katasztrofális gyorsasággal történt, mintegy egy csapásra, mások inkább arra hajlottak, hogy a dinoszauruszok fokozatosan pusztultak ki, egy akár tízmillió évet is felölelő időtartam alatt – ami azért aligha tekinthető egyik pillanatról a másikra lejátszódó eseménynek.

Aztán 1980-ban Luis Alvarez fizikus és három munkatársa szokatlanul magas irídiumtartalmat fedezett fel bizonyos kövekben a kréta időszak végéről és a harmadidőszak, azaz a tercium kezdetéről, az úgynevezett K–T határmezsgyéről. Az irídium ritka elemnek számít a Földön, ám annál nagyobb bőségben alkotja a meteorok anyagát. Alvarezék érvelése szerint ilyen mennyiségű irídium jelenlétét csakis az magyarázhatja, hogy a K–T határmezsgye idején egy óriási, több kilométer átmérőjű meteor ütközött a Földdel. Feltételezésük szerint az ütközés következtében a levegőbe kerülő por és törmelék tartósan elsötétítette az égboltot, a sötétség akadályozta a fotoszintézist, ami a növények, majd az állatok tömeges pusztulásához vezetett, véget vetve a dinoszauruszok uralkodásának.

Ez a katasztrófafilmeket idéző elmélet megragadta a média és a nagyközönség képzeletét. Hosszú éveken át tartó vita kezdődött. Hol lehet ennek a meteornak a becsapódási krátere? Ki-ki megnevezte a maga jelöltjét, és természetesen szenvedélyesen vitatta a többiekét. A földtörténeti múlt öt jelentős kihalási periódust tart számon – elképzelhető, hogy valamennyit meteorok okozták? Akár napjainkban is érheti bolygónkat ilyen pusztító becsapódás?

Ezek a kérdések több mint egy évtized múltán is megválaszolatlanok maradtak. A dühödt vita folytatódott – egészen 1993. augusztus 13-ig, amikor a Santa Fe Institute egyik heti szemináriumán egy új utakat követő matematikus, Ian Malcolm kijelentette, hogy ezek a kérdések nem kérdések, és hogy egy meteorbecsapódáson vitázni „haszontalan és lényegtelen szócséplés”.

– Figyeljenek a számokra – mondta Malcolm a pódiumnak dőlve, és tekintetét végighordozta a hallgatóságon. – Jelenleg vagy ötvenmillió állat- és növényfaj él a Földön. Ezt a mennyiséget hajlamosak vagyunk legalábbis figyelemre méltó változatosságnak tekinteni, pedig ha összevetjük a korábban létezett fajok összességével, kiderül, hogy semmiség. Becslések szerint ötvenmilliárd faj élt ezen a bolygón, mióta megjelent rajta az élet. Ez annyit jelent, hogy minden ezer fajból csupán egy maradt meg napjainkra. Másként fogalmazva: a valaha élt fajok 99,9 százaléka kihalt, és legfeljebb a teljes mennyiség öt százalékát érintik a tömeges kihalások. A fajok elsöprő többsége egyenként tűnt el.

Az az igazság, fejtegette Malcolm, hogy a földi élet leginkább a kihalás folyamatos és állandó mértékével jellemezhető. Mindent összevéve egy faj élettartama átlagosan négymillió év. Az emlősök sem kivételek; eltűnnek egy napon. Megkerülhetetlen, valódi sémáról van szó. Egy-egy faj felemelkedik, virágzik, majd tovatűnik néhány millió év leforgása alatt. A földi élet történetét a pusztulás jellemzi a legmegbízhatóbban: fennállásának minden napjára jut egy kihalás.

– De miért? – tette fel a kérdést néhány másodperces hatásszünet után. – Mi okozza a földi fajok felemelkedésének és letűnésének négymillió éves ciklusát?

Először is, tudomásul kell vennünk, mennyire aktív, élő bolygón élünk. Csak a legutóbbi ötvenezer évben, ami nem több egy geológiai szempillantásnál, az esőerdők erősen visszahúzódtak, majd ismét kiterjeszkedtek. Az esőerdők léte egyáltalán nem valami időtlen sajátossága a Földnek; valójában nagyon is új keletű fejlemény. Alig tízezer évvel ezelőtt, amikor az amerikai kontinens lakói még jobbára csak vadászattal foglalkoztak, egészen New York City magasságáig jégtakaró borította a Földet. Akkoriban is számos állatfaj jutott a kihalás sorsára.

Vagyis a fajok egy hihetetlenül aktív környezetben élnek és halnak ki, ideértve az adott élőhely körülményeit, tágabb környezetként pedig a bolygó egészét. Ez magyarázza valószínűleg a kihalások kilencven százalékát. Ha a tengerek kiszáradnak vagy sósabbá válnak, akkor nyilvánvalóan elpusztulnak a tengeri planktonok. De a bonyolultabb szervezetek, mint a dinoszauruszok, másként kezelendők, mert az ilyen összetett élőlények szó szerint és képletesen egyaránt elszigetelik magukat az efféle változások hatásaitól. Akkor viszont miért halnak ki mégis a magasabb szervezettségű élőlények? Miért nem alkalmazkodnak? Látszólag minden fizikai képességük adott a túlélésre. Nem látunk semmi olyan okot, amiért feltétlenül ki kell halniuk. Semmi nem indokolja; és mégis megtörténik.

Az én felvetésem a következőképpen hangzik. A fejlettebb állatok nem a környezetükhöz való alkalmazkodóképesség hiányosságai miatt halnak ki, hanem a viselkedésük miatt. Hadd ajánljam figyelmükbe, hogy a káoszelmélet vagy a nemlineáris dinamika legutóbbi eredményei milyen mellbevágó megoldást kínálnak.

Ezekből ugyanis arra kell következtetnünk, hogy a fejlett állatok viselkedése nagyon gyorsan, de nem mindig megfelelően változik. A viselkedés előbb-utóbb öntörvényűvé válik, és többé nem vagy nem elég rugalmasan válaszol a környezet kihívásaira, ami aztán szükségszerűen hanyatláshoz és pusztuláshoz vezet. Más szavakkal kifejezve: az állatok felhagynak az alkalmazkodással. Ez történt a dinoszauruszokkal? Ez az eltűnésük valódi oka? Soha nem tudjuk meg. De nem lehet véletlen, hogy az emberiséget olyannyira izgatja a dinoszauruszok kihalása. A dinoszauruszok hanyatlása eredményezte az emlősök, köztük az emberi faj fellendülését. Magától értetődő, hogy felmerül a kérdés, vajon előbb vagy utóbb a mi esetünkben is megismétlődik-e a dinoszauruszok végzete. Hogy a vak sors rejtőzik-e a bukás mélyén, mondjuk, néhány becsapódó meteor képében, vagy a saját viselkedésünk törvényszerűségei. Pillanatnyilag nem ismerjük a választ.

Malcolm szélesen elmosolyodott.

– Nekem viszont akad néhány elképzelésem – mondta.

PROLÓGUS
ÉLET A KÁOSZ PEREMÉN

A Santa Fe Institute egy egész épülettömböt foglalt el a Canyon Roadon. Az épület korábban kolostornak adott otthont, és az egykori kápolnában tartották az intézet szakmai továbbképző szemináriumait.

Az emelvényen álló Ian Malcolm jelentőségteljes hatásszünetet tartott. Mintha kiszámította volna a pillanatot, a nap éppen megjelent az ablak sarkában, és egy keskeny fénykéve megvilágította sötét alakját.

A negyvenéves Malcolm az intézet közismert figurája volt, egyike a káoszelmélet úttörőinek, ám ígéretes karrierjét megtörte egy balul végződött Costa Rica-i kirándulás, melynek során súlyosan megsérült; számos híradás még a halálát is bejelentette annak idején. „Őszintén fájlalom, hogy kénytelen vagyok elrontani a matematikai szakberkekben országszerte tobzódó örömünnepet – nyilatkozta, amikor felbukkant –, de végül is úgy alakult, hogy csak egy kicsit sikerült meghalnom. A sebészek csodát tettek, amivel nyilván az első adandó alkalommal el is fognak hencegni önöknek. Úgyhogy visszatértem. Teljes joggal mondhatják, hogy ismét megszülettem, de garantálom, hogy a lábamtól eltekintve egy fikarcnyit sem változtam.”

A feketébe öltözött, botra támaszkodva bicegő Malcolm kifejezetten komor benyomást keltett. A Santa Fe Institute falai között legendák keringtek vérlázítóan eredeti elemzéseiről és pesszimista életszemléletéről. Előadás-sorozatában, mely az „Élet a káosz peremén” címet viselte, az evolúcióra vonatkoztatva összegezte káoszelméleti elemzéseit.

Nem is kívánhatott volna odaadóbb hallgatóságot. A Santa Fe Institute-ot olyan tudósok alapították az 1980-as évek közepén, akiket szenvedélyesen érdekeltek a káoszelméletből adódó következtetések és következmények. Az alapítók a legkülönfélébb szakterületekről érkeztek; akadt közöttük fizikus, ökonómus, biológus, számítástechnikai szakértő. Ám közös volt bennük az a rendíthetetlen meggyőződés, hogy a világ teljessége egyazon alapvető rendszerre épül, mely mindeddig kívül rekedt a tudományos vizsgálódás hatáskörén, és amelynek feltárására éppen a káosz-, avagy komplexitáselmélet kínál lehetőséget. A komplexitáselméletet előszeretettel nevezték a „huszonegyedik század tudományá”-nak.

Az intézet sokféle és látszólag nagyon eltérő komplex rendszer viselkedését vizsgálta – a kereskedelmi cégekét a piacon, a neuronokét az emberi agyban, egyetlen sejt enzimjeinek a sorrendjét, a vándorló madarak csoportos viselkedését. Olyan komplex rendszereket, melyek átfogó tanulmányozására a számítógép megjelenése előtt nem nyílt mód. A kutatás alapvetően újszerű volt, az eredmények pedig meghökkentőek.

A tudósoknak hamar feltűnt, hogy a komplex rendszerek, gyakorlatilag bármilyen komplex rendszerről legyen is szó, bizonyos közös viselkedéseket mutatnak. Ezeket a viselkedéseket kezdték minden komplex rendszer sajátosságának tekinteni. Észrevették, hogy ezek a viselkedések nem magyarázhatók egyszerűen a rendszer összetevőinek az elemzésével. A klasszikus tudomány, amely azt mondja, szedjük szét az órát, hogy lássuk, miként működik, nem tud mit kezdeni a komplex rendszerekkel, mert azok viselkedése az összetevők spontán kölcsönhatásából adódik. Ez a viselkedés nem tervezett vagy irányított; éppen csak megtörténik. Ezért nevezik az ilyen jellegű viselkedést „önszervező”-nek.

– Nézzük azokat az önszervező viselkedéseket, melyek különösen izgalmasak az evolúció tanulmányozása szempontjából – mondta Ian Malcolm. – Az egyik az alkalmazkodás; jelen van a legkülönbözőbb területeken is. A társaságok alkalmazkodnak a piac követelményeihez, az idegsejtek alkalmazkodnak az ingerekhez, az immunrendszer alkalmazkodik a fertőzésekhez, az állatok alkalmazkodnak a táplálék bőségéhez vagy szűkösségéhez. Az alkalmazkodás képessége a komplex rendszerek sajátossága – és az egyik kiváló oka annak, hogy az evolúció az egyre összetettebb rendszerek kialakulása felé halad.

Malcolm áthelyezte a botra a testsúlyát. – De még ffontosabb az a mód, ahogy a komplex rendszerek egyensúlyoznak a rend szükséglete és a változás parancsa között. A komplex rendszerek egy bizonyos pont felé törekednek, amit mi a káosz küszöbének vagy peremének nevezünk. A káosz pereme az a hely, ahol még elég új impulzus éri az élő rendszert ahhoz, hogy rezgésben maradjon, és elég állandóság, hogy megóvja az összeomlástól, a teljes rendezetlenségbe süllyedéstől. Ez az örök konfliktus és lázadás övezete, ahol állandó háborúságban áll a régi és az új. Ám hihetetlenül nehéz rátalálni az egyensúlyi pontra. Ha egy élő rendszer túlságosan közel sodródik a káoszhoz, azzal az átbillentést kockáztatja a széthullásba és a felbomlásba; ha viszont a rendszer túlságosan messzire kerül a peremtől, akkor merevvé, dermedtté, totalitáriussá válik. Mindkét eset pusztuláshoz vezet. A túl sok változás éppen olyan romboló hatású, mint a túl kevés. A komplex rendszerek csakis a káosz peremén tudnak virágzani.

Pillanatnyi szünetet tartott. – Következésképpen a kihalás elkerülhetetlen eredménye akár az egyik, akár a másik stratégiának; a túl sok vagy a túl kevés változásnak egyaránt.

A hallgatóság soraiban többen bólintottak. A kutatók többsége számára ez ismerős gondolatmenet volt. A káosz peremének koncepciója már-már dogmának számított a Santa Fe Institute-ban.

– Sajnos – folytatta Malcolm –, jókora rés tátong e tetszetősen felépített teória és a kihalás tényei között. Nem áll módunkban megbizonyosodni, helytálló-e a gondolatmenetünk a gyakorlatban is. A megkövült leletek tudatják, hogy egy állatfaj egy bizonyos időpontban kihalt, azt azonban homályban hagyják, hogy miért. A számítógépes szimulációk látványosak, ám korlátozott értékűek, és természetesen élő szervezeteken sem tudunk kísérletezni. Szembe kell néznünk vele, hogy a kihalás talán egyáltalán nem is lehet tudományos kutatás tárgya. Ami tökéletesen megmagyarázza, miért éppen ezt a kérdéskört kísérték a leghevesebb vallási és politikai viták. Hadd emlékeztessem önöket, hogy az Avogadro-számot, a Planck-féle állandót vagy a hasnyálmirigy működését a legcsekélyebb vallási indíttatású ellenvetés sem kíséri, míg a kihalásról már vagy kétszáz éve folyamatosan vitáznak. És roppant kíváncsi vagyok, megoldható-e… Igen? Tessék!

A terem végében egy kéz emelkedett a magasba, türelmetlenül, integetve. Malcolm bosszúsan összehúzta a szemöldökét. Az intézet hagyományai szerint a kérdésre az előadás végén szokott sor kerülni; legalábbis modortalanságnak számított félbeszakítani az előadót.

– Kérdést óhajt feltenni? – kérdezte Malcolm.

Egy, a harmincas évei elején járó férfi állt fel a terem végén. – Kérdés? Inkább csak egy észrevétel.

A magas, sovány, barna hajú hozzászóló khakiinget és sortot viselt. Mozdulataiban és modorában egyaránt kimértnek és szabatosnak látszott. Malcolm felismerte. Paleontológus a Berkeley Egyetemről, Levine-nek hívják, és az intézetben tölti a nyarat. Malcolm csak hírből ismerte; az általános vélekedés szerint generációja legkiemelkedőbb paleontológusa, sőt könnyen lehet, a legjobb a világon. Az intézetben azonban a legtöbben viszolyogtak tőle, nagyképűnek és arrogánsnak tartották.

– Elismerem, hogy a kövületek nem sokat segítenek a kihalás tanulmányozásában – folytatta Levine. – Különösen, ha elfogadjuk az ön feltételezését, hogy a kihalás oka a viselkedés, hiszen a csontok éppen a viselkedésről hallgatnak a legmakacsabbul. De azt kétlem, hogy az ön viselkedési tétele ellenőrizhetetlen volna. Tartalmaz ugyanis egy lényeges következményt. Bár meglehet, ön még nem is gondolt rá.

A terem elcsendesedett. Malcolm bosszúsan ráncolta a homlokát. A kiváló matematikus nem szokott a vádhoz, hogy nem gondolja végig az elképzeléseit. – Térjen a lényegre – vetette oda.

Levine-t láthatóan a legkevésbé sem feszélyezte a teremben eluralkodó feszültség.

– Azonnal – mondta derűsen. – A kréta időszakban a dinoszauruszok általánosan elterjedtek voltak a Földön. Minden földrészen és minden éghajlati övben megtaláltuk a maradványaikat, még az Antarktiszon is. Nos, ha valóban a viselkedésük és nem valami katasztrófa vagy járvány, esetleg a növényvilág megváltozása miatt haltak ki, és nincsen semmilyen külső okból eredeztethető magyarázat, akkor számomra ellentmondásosnak látszik, hogy a dinoszauruszok mindenütt egyazon időpontban változtatták volna meg a viselkedésüket. Ami viszont felveti, sőt logikusan feltételezi, hogy ezeknek az állatoknak egy-egy elszigetelt populációja még élhet a Földön. Miért nem kutatja fel őket?

– Kutassa maga – mondta hidegen Malcolm –, ha az mulattatja. És ha nem tudja hasznosabban eltölteni az idejét.

– Félreért – mondta rezzenéstelen arccal Levine. – Egészen komolyan beszélek. Mi van akkor, ha a dinoszauruszok nem haltak ki teljesen? Ha még napjainkban is léteznek? Valahol a Föld egy eldugott szegletében.

– Maga az Elveszett Világról beszél, fiatalember – felelte Malcolm, és a hallgatóság szinte egyöntetűen rábólintott. Az intézet tudósai sajátos tolvajnyelvet fejlesztettek ki, hogy akár egy-egy rövid szókapcsolattal is hivatkozhassanak valamely adott evolúciós környezetre vagy folyamatra. Beszéltek Lövedékek Mezejéről, Szerencsejátékos Bukásáról, Élet Játékáról, Elveszett Világról, Szív Királynőről és Fekete Zajról. Valamennyi az evolúcióhoz kapcsolódó, pontosan meghatározott jelentéstartalmú szakkifejezés volt.

– Nem – mondta makacsul Levine. – Szó szerint értettem!

– Akkor csak áltatja magát. – Malcolm egy kurta intéssel jelezte, hogy lezárta a témát, és lassan a táblához bicegett – Nos, ha megfontoljuk a káosz peremének a következményeit, rögtön azzal kell kezdenünk, hogy feltesszük magunknak a kérdést, mit tekinthetünk az élet legkisebb egységének. Az élet legtöbb jelenkori definíciója tartalmazza a DNS jelenlétét, de két példát is ismerünk, mely azt sugallja, hogy ezek a meghatározások túlságosan szűkre szabottak. Ha figyelembe vesszük a vírusok és az úgynevezett prionok létezését, világossá válik, hogy igenis elképzelhető élet DNS nélkül…

A terem végében Levine lassan vonakodva leült, és jegyzetelni kezdett.