Juhász Ferenc

A végtelen tükre

Versprózák, 2007–2015

Kossuth Kiadó

Tartalom

A HŰSÉG HALÁLRA ÍTÉLT FORRADALMÁRA

ÉS MIT TEHET A SZOBRÁSZ?

A GORDONKA-ÁRNYÉKÚ ASSZONY

CSERNUS TIBOR TEMETÉSÉN

KASS JÁNOSRÓL, ÚJRA

HAZA A SZÍVBEN

SZEGED-ALSÓVÁROSI LÉT-LILIOM

JÓZSEF ATTILA SZOBRÁNÁL

LÁNGMADÁR

AZ EGYIK MINDENSÉG

A RENESZÁNSZ-VÁGYÚ EMBER

HANTAI SIMON HATALMA

GYÁSZBESZÉD MARTON LÁSZLÓ RAVATALÁNÁL A BAZILIKÁBAN

KÖLTÉSZETÜNK VÉRES CSILLAGA

KONOK HŰSÉG

KARCAG SZÜLÖTTE: EMBERI FÉNYTUDAT

BABITS! BABITS!

VIVÁT, BARANYI!

SZERELEM, ISTEN-KERESÉS, BÓDULAT

A ZSENI KERESZTÚTJA

LÉTEZÉST-SZERETŐ, MÚLANDÓSÁG-MERENGŐ

IZRAELI UTAZÁSOM

AZ ÉN MÁRCIUS TIZENÖTÖDIKÉM

SZEKERES GYÖRGY, AZ ERKÖLCS-FÉNYŰ EMBER

A PULI HALÁLA ÉS A GALÁNTAI TÁNCOK

EMLÉK-VIRÁG SCHÉNER MIHÁLYRÓL

A TÉRKÉP-KÉSZÍTŐ

LEPKEMENNYORSZÁG

CSERNUS TIBOR LOBOGÁSA

RÓLA ÉS MAGAMRÓL

KÖSZÖNET

KONOK TAMÁS, A TITKOT KERESŐ

VERS HELYETT KÖSZÖNTŐ

FEHÉR PIPACS, A CSÖND FORRADALMA

HŰSÉG ÉS HALÁL

 BALATON-HÁLÓ

EMBERLÁMPA

A MAGYAR ÖRÖKSÉG-DÍJ ÁTVÉTELEKOR

ESKÜVŐI BESZÉD

SZABÓ ÁKOS ALMAFÁJA

HAZÁM. HAZÁM

AZ IDŐT-LEGYŐZŐ

A GYALOGLÓ TÜNDÉR

A LÁTOMÁS LÁNGRÓZSÁJA

A FESTŐ, AKI MÉRNÖK IS LEHETETT VOLNA

A CSEND VIRÁGOSKERTJE

A HIÁNY SZOBRAI

ARANYSERLEG

SZERETET-SZIVÁRVÁNY

FARKAS-KÖSZÖNTŐ

ÉLETRAJZ

GYÁSZBESZÉD

ÁLDOTTAK ÉS ÁLDOZATOK

SZILÁNKOK

VUJICSICS SZTOJÁN SZIKRAKOSZORÚJA

BUDA FERENCRŐL, EGYSZERŰEN

IFJÚKOROM MESTEREI

TÓTH ÁRPÁD MEGVÁLTÓ ELÉGIA-MOSOLYA

A TAVASSZÁ ÁLMODOTT KERT

GÉCZI JÁNOS JERUZSÁLEM-VALLOMÁSAIRÓL

BACH MÁTÉRÓL!

JELLEMVIRÁG

HUSZONÖT ÉV

AZ ISTENBŐL SZŐTT ANYAG SZERETETE

A LEKÖTÖZÖTT KILINCS

TEMETÉSI ÉNEK

WEÖRES-VARÁZS

TŰZIJÁTÉK

LEONARDO A LEVEGŐBEN

HOVANYECZ LÁSZLÓ HALÁLÁRA

EGY ŐSZIRÓZSA HALÁLÁRA

PATAKCSOBOGÁS

A 2013-AS HAZÁM-DÍJ KÖSZÖNTŐJE

KECSKEMÉTI BESZÉD

EMBERMÁGNES

ÁLDÁS-KÉRÉS

HANTAI SIMON KÖSZÖNTÉSE BIÁN

FÉNER TAMÁS HŰSÉGE

SZOLGÁLAT ÉS SZERETET

VALLOMÁS A HAZÁM-DÍJ ÜNNEPÉN

FARKAS LÁSZLÓRÓL

ÍRNI: KÖTELESSÉG

Impresszum

A HŰSÉG HALÁLRA ÍTÉLT FORRADALMÁRA

Ady Endre már véres és tajtékos dal-útja közepén vágtatott, amikor Radnóti Miklós megszületett. Illés tüzes szekerén ült fekete arccal, a gyémánt-angyallovak húzta űrhajón. Babits Mihály álarcok mögül énekelt: bíborselyem-álarc, aranypor-álarc, cellulóz-álarc szájréseiből. Fújta arany-hegedűjéről a hóport. Kosztolányi Dezső rajongó asszonyi pázsit-szívekbe törölte színes tintáktól pacás bánat-ujjait. Tóth Árpád már piros pipacsokat köpött, zöld kalászrácsok gótikus katedrálisaiba a piros halált. Juhász Gyula az alföldi tél ködével csókolódzott, nem tudta még, hogy megbolondul. És nem tudta egyikük se, hogy egy évtized múlva Magyarország fehér üregeiben sötét vasbozonttal fölburjánzik a történelmi téboly, hogy néhány évtized, s a dülledt és ragacsos Európa füvein szögesdrót-karámok, feszes vigyázzban álló ember-istállók, gázkamrák, haláldoboz gázautók, emberhullaégető kemencék várják az embert. Az embert, ha lengyel, ha magyar, ha orosz, ha francia, ha német, mert zsidó, hiszen azt mondták: létével eleve bűnös, létezésével eleve bűnpártoló. Ha pap, ha költő, hisz ő is csak embernek született. Nem tudták. Honnan is tudhatták volna? Hogy azt üvöltik a kidülledt barna légyszeműek, a zöld kőrisbogár-homlokúak: joga az életre csak a kiválasztottaknak lehet, a faj kiválasztottjainak, az epileptikusan habzó rögeszme kiválasztottjainak. Európában? Az egyetemes Földgolyón. A többi csak szolga lehet. Szolga vagy halott. Szolga és halott. A többség-emberiség! Radnóti Miklós! Neki a másik kiválasztottság gyalázat-sorsa jutott, a halál-kiválasztottság sorsa! Talán láttam is Őt, falumban, Bián, a véres emberbárányokat, a vérző, rongyba-csomagolt lábú emberi juh-nyájat, mert ott hajtották át őket Győr felé, láttam tizenöt évesen, a faluszélen, szorongás-őgyelgő kamasz, ahogy zörgő konzervdoboz-csajkákkal, verejtékfoltos viharkabátban, rongyokba és zsákcafatokba kötözött testtel támolyogva és négykézláb tántorogva fölkúsztak a feketeszalag szántóföld-dombokra, maradék krumplit, répát keresni a földben, elszórt kukoricacsövet. Valami otthagyott maradék ehetőt! Radnóti Miklós! Hátizsákjukkal, batyuikkal, mint a foltos, pettyes, házas csigabigák. Radnóti Miklós! Neki a tarkón lövés jutott. Magyar költőnek, aki egy tudott lenni azzal a hazával, amely kitagadta őt, fiául nem fogadta őt, aki emberségében szégyellte magát azok helyett is, akik majd megölik őt, akinek fájt, amit a bombázók az országból elpusztítanak, verset, kultúrát, Vörösmarty Mihály-múltat, az egyszerű dolgos emberek egyszerű tiszta otthonait. Akinek fájt, ahogy csak költőnek fájhat, hogy így lehetett. Aki tudta, hogy az embersors része a halál, de azt is tudta: nem az ő halála-halál az ember igazi sorsa. Mert azt nem szabad, mert azt nem lehet, s mégis megtörténik, mert megtörténhetett! Radnóti Miklós! Ki volt ő? Költő, a Hűség Hűsége, a Hűség Szivárványa, a Hűség Halálraítélt Forradalmára, a Megértés Költészet-Álma, a Megbocsájtás Szigorú Forradalmi Szabálya, a Remény Magáthurcoló Vánszorgó Magánya! Hiten járkáló halálraítélt! Radnóti Miklós! A Dac Lezuhanó-Föltápászkodó-Továbbinduló Ember-Kiáltványa, Költőkiáltványa! A Hazavágyódás, a Hit, a Rózsák Selyemszigora, Gyümölcsök Éhes Mosolya, Tárgyilagos Csillagtetvészkedő, a Legszebb Szellemerő, aki verset tudott írni kivégzés előtt a vérpadon! Lenne-e bennünk ennyi erő, maiakban, lesz-e költőkben, maiakban, vagy holnapiakban, ennyi vers-hit, vers-erő, költészet-vigasz, költészet-akarat, költészet-bizalom, költészet-jövő? Akik ma élünk, s nem tudjuk, holnap mi lesz velünk? Radnóti Miklós! Hogy verset motyogjunk, ha már tarkónkon a pisztolycső, puskacső, a végső dörej, a végső dübörgés előtt, s arccal a magunk ásta sírba zuhanva még akkor is verset motyogjon véres szájunk, hogy vers-ajakmozgásunktól még akkor is mozog a sírföld, ha már ránk kaparva, míg el nem nyugszik testünkön a föld? Radnóti Miklós! Megölték, pedig sose ölt. Hát mért ölték meg akkor? Radnóti Miklós! Verses-könyvei, versfüzetei kiterítve az asztalomon. Valamennyi. Verseskönyvei szétszórva fekete ravatalkendővel leterített szívemen, mint kislányaim, ha virágot tépnek könnyű kézzel, százszorszépet, kamillát, jácintot, nárciszt, tulipánt, s a virágokat az alkony barna hártyáira szórják. Radnóti Miklós! Barna zöld történelemtéboly-alkony virrasztó gyertyalángja, szikrázó sárga Csillag a Megalázott Mindenség mellkasán. A megalázott ember mellkasán. Radnóti Miklós! Elképzelem, hogy él, egy asztalnál eszünk, vitázunk a versről, történelemről, nevetünk, van közös képzeletünk. Elképzelhetem, hiszen csak hetvenöt éve született. Mit szólna ő a mai hazához, a tegnapi mához, a fénylő földosztás-ünnepekhez, a fekete perekhez, az erőszakhoz, gyötrelemhez, forradalomhoz, májusi közös lázhoz, ahhoz az 1956-hoz, az új babonákhoz, új-barbársághoz, új homályhoz, a tudományosnak mondott blöffök hódolatához, a föllázadt középszerűség rothadás-arcához, az igazi költészethez, az égi-hithez, a vak irracionális erők tajtéksivatagához, az atomfegyverekhez, a világpusztítás-vágyhoz, az űr-lézeresernyőkhöz, az első csapáshoz, utolsó csapáshoz, lézernyaláb-ágyúhoz, neutron-űrágyúhoz, a mai népelnyomáshoz, mai kizsákmányoláshoz? Mai annexiókhoz, holokausztúm-vágyhoz, genocidium-árvasághoz? Hogy mit kell tennünk, amíg meg kell halni? Radnóti Miklós! Mikor ő meghalt: Petőfi Sándor már kilencvenöt éve halott volt. Kilencvenöt éve tűnt el nyomtalanul a földben. Ő is erőszaktól hullt a halálba. Bennük csak ez a közös? A közös több a lényegében egy-módú halálnál. Ez a hit forradalmi tisztasága! Mert Petőfi Sándor élethitének és jövőhitének tisztaságához csak Radnóti Miklós élethitének és jövőhitének tisztasága hasonlítható Petőfi Sándor hajnal-halála utáni költészetünkben. Ez a hit az a ragyogó tiszta lángcsöpp, amelynek fényétől hullaszag-barlangjukba visszahúzódnak a denevérszárnyú, krokodilus-testű, emberutánzat-arcú szörnyek és a fajtiszta-rémek, ott dögledezni, fulladozni, elrohadni! Az emberszív-zabálók! Az emberiség vérét szívók. Mert megölhetik a költőt! De nem ölhetik meg a költészetet! Mert amíg ember születik: költő is születik. Tudom. Költészet nélkül a világ: Kollektív Butaság, létismeret-nélküli, önismeret-nélküli Buta Árvaság! Tudom. Mert a költészet a lét önismerete, az ember önismerete. És így az ember vigasza, hite, bizalma, öröme, reménye. Egyedül az emberé. Az igazi költészet, a nem-hamis, a nem-gyáva. A látás és tudat forradalmára bátor. A megnevezésre: győzedelmes, a kimondásban engedelmes. Enélkül a világ, mint a buta hal, akinek agya homloklebenyéből vastag injekcióstűvel egy részt kioperáltak, kiszívtak, s a hal óvatosság-reflexeit, bizalmatlanság-ösztönstruktúráját veszti. Csak zabál és hízik a vízben. Ujjad csalogató görbe hívására a vízben: tátogva, kövéren, dülledten odaúszik. Enélkül a világ, mint a buta kő. Enélkül a világ csak Falánk Jelenidő! Radnóti Miklós a Költészet Remekműve lett. S a halált-levedlett Költészetébe ha nézünk, a gyémántragyogás lángjaiban az emberhit, emberöröm, embervigasz, emberszenvedés, embermegbocsájtás, emberbiztatás, emberi reménykedés, sorsforradalom, embergyász, elnyomásiszonyat, emberkiszolgáltatottság, embermegaláztatás tiszta virágmezőjét látjuk. „Csodálkozom, hogy élek” – írta Radnóti Miklós halál-évében. Csodálkozom, hogy élünk, mondom én ma, 1984-ben, amikor az emberiség párakupola-békéje fölött a termonukleáris iszonyat-denevér függ. S készül a Földgolyóra lezuhanni. Radnóti Miklós! Rettegésemből kinőtt fürtös orgonavirág. Tavaszom: lila illatfürt-kürthalmazaid csókolgatom. A csillagarcú lila hosszú kürtök fürtszívében mézes éneked.

ÉS MIT TEHET A SZOBRÁSZ?

Varga Imre születésnapjára

Azt már kérdeztem: mit tehet a költő? Azt is kérdeztem: mit tehet a festő? Azt is kérdeztem: fütyörészik-e a kollázs-készítő? És most azt kérdezem: mit tehet a szobrász? Különösen, ha Varga Imrének hívják, aki úgy áll működése, teremtményei gigászi halmazán, mint a Földgolyó ősműködéséből föltorlódva megdermedt kőzet-kúpjának csúcsán, és a szél sikít és a hideg napfénytől zománcos arca magány, merengés, sors-egyedülség. És tőle nem is ezt kérdezem, tőle azt kérdezem: mit tehet még? Aki ennyit tett és ilyen káprázatosan. Ó, az a káprázat! Mert Varga Imre, mint az Isten kezében forgatott kaleidoszkóp, gyermekkorunk tükör-szemfenekű bűvölet-hengere, a kifelé vak látcső: tükör-korongjának ezüstös tükrözés-síkján mindig más-más alakzat formálódik a forgatásban a lét színes szemcséiből, kristály-törmelékéből: páfrány és hókristály-ostyakereszt, háromszög, zúzmara-avar, kentaur és tündérpáva, a zizegő forgás-csődoboz titokmozi-mélyén: mindig már jelenés, jelentés, küldetés-mámor, történelem-képlet, kiszolgáltatottság-zuhanás, a halál, a zene, a tudomány, az életgyőzelem, a palástos király és a féllábú, gyűrt bronzzá alázott és szigorodott veszteség, a lehetetlen embercsonkaság, katona-sáska, mert a másik lába gumikorong-talpú farúd. Mint a WC-pumpa. Igen, Varga Imre. Mert kérdeztem én más embertestű szellemlényt is, egyszer Párizsban, a Montparnasse-i temetőfal melletti utcán ácsorogva és cigarettázva, egy festőt, ősbarátomat, mondván: „Mondd és a szobrászat, milyen jövőjű lehet a jelenkorból kiágazva az idő felé?” Barátom, a festő-géniusz csak állt, tehetetlenül toporogva, szívta a cigarettát, mintha ebből élne, mintha a füst lenne a tápláléka, arcán zavart mosoly, mint a fénytöréses légyszem-belső szivárványa. „Nem tudom – válaszolta –, nem értek hozzá.” Aztán szó-bökdösésemre, mintha egy sün szólna ki az összegömbölyödött csöndből: „Talán a síkban előre, talán laposan előrenyúlva. De nem tudom. Nem értek hozzá.” És te tudod, Varga Imre? Mert a szobor mindig a síkból merőlegesen fölfelé, a harmadik dimenzióba, a talajból fölfelé nőve a csönd virága, és akkor is ha anyahasként magzattal áldottan duzzadt kezek, mint Bráncugi óriástojása, az őstojás, ha vízszintesen fekvő, mint az etruszk égetett agyagkoporsó-doboz fedőjén heverő rozsdaszép házaspár, ha a föld felé, a gravitáció-szív felé kancsóval lekuporgó, ha anyatestből fiútestből emberkereszt-alakú, mint Michelangelo Piétája, ha középkori márványcsipke királyok, királynők, hercegek, királykisasszonyok, látnokok, hadvezérek, tudósok, filozófusok fölszentelt hulla-alakja a fehér, vagy rózsaszín, vagy sárga márványkoporsókon halál-haptákban, túlvilágért imára kulcsolt, deres törpe jegenyékként, összeragadt falevelekként, behavazott tujákként fölhegyesedő márványkezekkel. Mindig a csönd virága, a csönd virágoskertje kőből, bronzból, márványból, fából, bádogból és zománc-érragályból. Akárkik keringtek a virág-hajszálérháló-szerkezetek edénycsöveiben, az egyiptomiak, az idol készítők, a görögök, a rómaiak, a reneszánsz feszítő-folyadéka Donatello, a szent együgyű Krisztusfaragók, Maillol, Rodin, Henry Moore, Giacometti, Izsó Miklós, vagy Medgyessy Ferenc. Így van? Így lesz? Én is csak azt válaszolhatom, mint a festő tisztesség-zavarában és tisztaság-hitében: nem tudom. De te, Varga Imre: aki földrészeket termékenyítettél meg az ihlet arcodra, szemeidre és tudatpáncél-sziklatorlódás lényedre ragadt virágporával, te mű-nemző szorgalom és szolgáló éteri szeretet, teremtés-angyal pokol-tűzzel átitatva, mint véres gézszobor a békétlenség világtenyerén, te mit mondanál? A költő tudja, hogy minden megrendelésre készül vele és benne. Belső, vagy külső a megrendelés: hát teszi, amit tenni kell, hisz életének egyetlen (mert jelen idejű és végső) értelme és szépsége a teremtő megvalósítás. Ha rászól a kozmikus néma világ, ha agyából a világra zuhog a láng, ha vérdörrenés rugdossa szívfalait, mint a méhburok magzatvizében rugdalva forgolódó, önmagával hömpölygő gyermek, ha jégsivatagként redőződik lényében a bánat és elhagyottság, ha vereség-mezőn, ha árva, ha kitagadott, ha körülölelt: létet csinál a létből, neutroncsillag-súlyt a ködkönnyűségből, nappalt az éjből, az éjszakából aranysűrű napfényt, kimondottat idéz a néma szenvedélyből, mohón a csillagos űrt harapja, mint szegény kisfiú a főtt kukoricát. Jajgató emlék-rózsát csinál a fájdalomból, a gyötrelemből, életet a haláltudatból, hiszen azzal, hogy halandók vagyunk: mi vagyunk a halál. Mi is: emberek, emberiség. Akár a kozmosz-fagy és a kozmosz-tüzesség. Te, Varga Imre: roppant mennyiségű művedben (külső és belső rendelésre) szinte mindent megcsináltál, ami szobrászilag lehetséges. Teremtő nagy szobrász, mit akarsz még? Mi vár még terád? Mi vár még miránk, Barátom? Boldog lehetsz (akár boldogtalanul is), ha szívedben élni-éhes gyönyörű pókként megszőtted a békét. S az a szívbeli háló a mindenség csillagaival harmatos. S abban a hálórácstányérban, a fonalfeszesség harmat-rügyein a világhajnal ragyog. Mint az Isten mosolya.

A GORDONKA-ÁRNYÉKÚ ASSZONY

Szabó Magda kilencvenéves

Ez a szelíd, harcos, emberségre-bölcs és mindenségre-okos, gordonka-árnyékú, ibolya-virágzás-szívű kicsi nő, a most már kilencvenéves, a jelenkori Magyarország legnagyobb prózaírója. Ezt nem udvariasságból, vagy hódolatból mondom, de a valóság igazáért, hiszen a magzatkorig visszaszámláló idő benne, hiszen vele úgy érett meggyötört emberré, lét-gazdag író-asszonnyá, ahogy a titkos űr fénypontja kivirágzik. Ahogy a magányos tölgyfa öreggé mereng egy sziklás hegytetőn. Tündöklet, tündér-palást, szivárvány-ének légyszem-belső csöndje, víz-háborgás és felhő-szeretet. Szavainak rózsa-illata van, a sziromsaláta rózsafej bódulat-mámorába itatódott agyunk olvasva őt, s orrlikaink habosan kürtösödnek, mint a villámfényben és lila égtajték-hörgésben ágaskodó lovaké. Könnyű és hajlékonyan szép, mint a harangvirág, a szélfújta növényi láng. Ismertem őt ifjúkorában, amikor úgy pörgött vele a fiatalság, mint a vas-orsóra tekeredő cérna a gyárban, a pamutfonodában, ahol dolgoztam a gép-dobogás darázs-dörejében. Pillangó-tűz, lepke-lobogás volt, s volt szavainak könnyes füstje is, mint amikor ég a ház, a villám-darázs döfte nádtető lobog, serceg, nyüszít, sír, sikít, mint a két hátsó lábánál fölemelt, levegőbe lógatott nyúl, ha kemény tenyér-éllel tarkón ütik. Szabó Magda! Mit tudtam én még akkor róla, egy másik világból jött költő-kezdet? Hiszen benne az élet sűrűsödött és torlódott arannyá és kék higannyá, akár Kaffka Margitban, Török Gyulában, Krúdy Gyulában, vagy Móricz Zsigmondban, akiknek selymébe, darócába, muszlinjába, hortobágyi kalap posztójába úgy itatódott szellemi lénye, mint vastag és csipkehabos gézkötésbe a vér. A kimoshatatlan, élet-fönntartó halandóság-anyag, piros tűz.

És mézragacs vörös szerelem. Ebben a feledhetetlen író-asszonyban kozmikussá nőtt az életszeretet, a történelem-tudat, az esendő, zűrzavaros, gyászos, pökhendi, gőgös és szegényen is szigorú magyar valóság, a könnyelműség-keringőt járó, tánc-csipke boldogtalan és gyászos középosztály, az öntelt prűdség bilincseibe vert kis-gazdag lányok, hivatalnokok, a szegény ál-gazdagok úgy vergődtek a református hatalom-téboly lélek-taposásában, mint ötliteres befőttesüvegbe gyűjtött kéklila bajszos grafitpálca kőrisbogarak, öntudatlanul és a megsemmisülésre várva. Csak a rovargyűjtők ujja, köröm-alatti bőrléc-gyűrű rózsája volt dögletesen parfümös, halott-hordozó illatú, mint a koporsó deszka-résein kiszivárgó lángoló hullabűz, hiszen vinni kellett a koporsót vállunkon kamaszként a temetőbe. A hosszú úton.

Ó, ez a Hortobágy-tekintetű asszony! Ez a csupa-szem asszony! A beláthatatlan róna-sík, a ködös messzi pusztaság, a deres fű-magány picinyke világ-asszonya, a havas nád-bolyhokkal, deres fű-abroszokkal merengő messziség mégis-zöld ragyogása, amely mégis zöld sugár-rakétaként az éji semmibe lövell, mint Emily Brontë Üvöltő szelek című regényének férfi-halott szeme, a smaragd-zöld gyémánt-üvöltés, a nyitott koporsóban, az üdvözléstelen és megváltástalan halálban-is-gyűlölet és jövő-vágy két zöld gyémánt-kard. Mert szemek, szemek, szemek mindenütt, látás-gyémántok vakon is. Gulyák, csordák, ménesek, juhnyájak százezer szeme, állat-pupillák milliója. S a puszta sivár szerelme, ködgomoly fehér magassága mélyén, a merengő messzi csillag, mint Arany János bevérzett szeme: a naplemente. Ó, ez a gordonka-árnyékú szeretet-asszony. Titok, mert szeretet. Gazdag remény. Szabó Magda műveiben bölcsesség, szigor, szeretet, honismeret, emberszeretet és emberbűn-utálat, gyász, hit, szerelem és jóság. Műve: az ország, az anyanyelv egyik szívdobogása. És műve sejtelmes fátyolként terül ránk és lobogástalanul fehéren lobog, mint egy fehér tejút, a virágméh-torlasztengerből horgolt csillag-suba reménytelen harmatos éjszakákon.