Kertész István

Regélő Róma

Kossuth Kiadó

Tartalom

AENEAS MEGÉRKEZIK ITÁLIÁBA

AENEAS ÉS LATINUS

JUNO HARAGJA

EUANDROSZ

TURNUS A CSATÁBAN

CAMILLA HALÁLA

AENEAS LEGYŐZI TURNUST

ALBA LONGA ALAPÍTÁSA

ROMULUS ÉS REMUS GYERMEKKORA

AMULIUS BUKÁSA

RÓMA ALAPÍTÁSA

A SABIN NŐK ELRABLÁSA

JUPITER FERETRIUS KULTUSZA

TARPEIA ÁRULÁSA

TITUS TATIUS

ROMULUS BÉKÉBEN ÉS HÁBORÚBAN

ROMULUS HALÁLA

NUMA POMPILIUS

A HORATIUSOK ÉS CURIATIUSOK

ALBA LONGA PUSZTULÁSA

ANCUS MARCIUS

TARQUINIUS PRISCUS

TANAQUIL KIRÁLYT AD RÓMÁNAK

SERVIUS TULLIUS URALMA

TARQUINIUS SUPERBUS

LUCIUS JUNIUS BRUTUS

LUCRETIA

A KÖZTÁRSASÁG ELSŐ ÁRULÓI

PUBLICOLA, A NÉP BARÁTJA

HORATIUS COCLES HŐSTETTE

TÖRTÉNETEK AZ ETRUSZK HÁBORÚKRÓL

CASTOR ÉS POLLUX RÓMÁBAN

A NÉP SZENT TISZTVISELŐI

CORIOLANUS

VERGINIA TRAGÉDIÁJA

CAMILLUS DICSŐSÉGE

UTÓSZÓ ÉS FELHASZNÁLT IRODALOM

Impresszum

Hajdan az ősi sabinus nép így élte világát,
Így Remus, így testvére, s nőtt Etrúria naggyá,
Így lett végül a föld legszebb székvárosa Róma,
Mely maga hét fellegvárat fog körbe falával.

VERGILIUS: GEORGICA II. 532-535.

Lakatos István fordítása

Unokámnak, Marcinak

AENEAS MEGÉRKEZIK ITÁLIÁBA

Harcokat énekelek, s egy hőst, akit Ítaliába,

Trója vidékéről lávin partig, legelőször

Űzött végzete…

VERGILIUS: AENEIS I. 1–3.

Lakatos István fordítása

Asszonyokért harcoltak az istenek és a földi halandók, hiszen nem volt a nőnél páratlanabb kincse a világnak. A nőből sugárzott a termékeny élet és mindaz a szépség, amely örömmel aranyozta be a tűnő időt. Ezt az értéket senki sem sajátíthatta ki egyedül magának. Ha mégis megtette, akkor számolnia kellett avval, hogy azt mások elveszik tőle. Egymást érték így aztán a nőrablások, amelyek végén már kontinensek népe zúdult egymásra.

Nem látta ezt másképp a „történetírás atyja”, Hérodotosz sem. Ő úgy gondolta, hogy a Kr. e. VI–V. század fordulóján a perzsák a régi asszonyrablási históriák nyomán haragudtak meg a hellénekre. Pedig az ázsiaiak kezdték az ellenségeskedést. Föníciai hajósok érkeztek Argoszba, és egy óvatlan pillanatban elragadták Inakhosz király leányát, Iót. A válasz nem maradt el. Görögök kötöttek ki a föníciai Türoszban, és erőszakkal magukkal vitték a királylány Európét. Ilyképpen egyensúlyba billent a mérleg nyelve, ám a messze hajózó nyughatatlan hellének csak nem békéltek meg. A csodálatos Argó hajó utasai, az Argonauták Iaszón vezetésével Kolkhiszba eveztek, és a mesés aranygyapjú mellé zsákmányul ejtették a királyi szüzet, Médeiát is.

Újfent eldöntetlenre alakult az asszonyokért folyó vetélkedés Európa és Ázsia között azután, hogy a trójai királyfi, Parisz Helené elrablásával Menelaosz spártai király feleségét szerezte meg magának. Ebbe belenyugodhattak volna Hellász lakói, de nem ezt tették. Noha Parisz csak a hagyományok szellemében vett elégtételt Ázsia népének, Menelaosz nemzedéke mégis véres bosszút fogadott. Hosszú háborúval feldúlta Tróját, amint azt a görögök regéi az előbb felsorolt eseményekkel egyetemben tudtunkra adják.

Az asszonyok miatt kirobbant háborús események méhében fogant Róma történelme is. Hiszen az égő Trójából mentette ki családját és isteneit Venus istennő és a királyi pásztor, Anchises fia, Aeneas.{1} Az ő kalandjait sorolják a görög regék, mesélik el hosszú bolyongásának regényes történetét, mígnem övéivel Itália partjához ért. Róma későbbi megalapítóinak ezen isteni ölből született ősét ettől kezdve a római mítoszok kísérik nyomon. És itt, ahol Róma története kezdődik, kezdetét veszi a mi mesénk is.

Aeneas népe megfáradt a hosszú úton. Három kontinenst megjártak már, amíg az ázsiai Trójából az afrikai Karthágón át a mediterrán Európa kék ege alá eveztek hajóikkal.

A szívek kétség és remény között hányódtak. Hányszor hitték azt, hogy végre megtalálták új hazájukat, és hányszor döbbentek arra, hogy megcsalta őket a sors. Aeneas is egyre növekvő kétellyel gondolt atyja szavaira: ott telepedjék le népével, ahol majd éhükben még asztalukat is megeszik. Van ilyen hely a világon? – sóhajtott szomorúan. Ám ekkor friss szél kapott a tépett vitorlákba. Az előbb még lanyhán lógó vásznak vígan csattogni kezdtek, és langyos fuvallat bizsergette meg az evezősök fáradt tagjait. A tekintetek szinte egyszerre fordultak a szárazföld felé.

Széles folyam szakadt a tengerbe. Két partján buja lombok zöldelltek. Águkról madárdal csalta, hívogatta a pihenni vágyó vándorokat. Mintha csak azt csivitelték volna az apró szárnyasok, hogy gyertek be a tág tengerről a folyó árnyas menedékébe. Ne tegyétek ki magatokat a haragos víz örökös kénye-kedvének. Csalitok várnak rátok meg szarvasokat rejtő öles erdők, szépvizű tisztások és dombok, ahol majd erős várakat emeltek.

Szinte maguktól fordultak a kormányrudak, és a hont kereső kicsiny néppel a hátukon a gályák átcsusszantak a folyam torkolatának árján. Albula néven becézték ezt a termékenyítő folyót a táj lakói, akik mit sem sejtettek még arról, hogy a vidék leendő urai közelednek a csendes sodrásban. Később a latin Alba Longa vagy az etruszk Veii királya után Tiberisnek hívták a vizet. Ez az ősi király, Tiberinus egy harmadik hagyomány szerint a dolgok szerencsés kezdetén és eredményes befejezésén őrködő kétarcú istenség, Janus fia volt. Ám bárkit is tisztelhetünk benne, abban nem vitáztak az ókoriak sem, hogy a folyamban elmerülve hagyta el e világot. Így azután őt szólították a folyó istenének, és néki áldoztak szép kövér üszőt a parton felállított oltároknál.

Béke honolt az Albula két partján. A latinok itáliai népe lakta e tájat, az agg Latinus király uralma alatt élvezve serény munkája jutalmát. A derék Faunus, a nyájak és pásztorok isteni védnöke nemzette a szépséges Marica nimfával e kiváló harcost. Ám hogy az évek hosszú sorával terhelte meg vállát az élet, úgy szelídült Latinus is. Székvárosában, Laurentumban állott a palotája, és ő gyakorta merengett múltja emlékein, meg-megpihenve vára díszkertjében.

Állt ott egy sok évszázadot megért laurusfa (laurus latinul a ’babérfa’), és erről nevezte el népe is városát. E fa lombjai alatt sétált most is az ősz, és leányára, a virágjába szökkenő Laviniára gondolt. Ő élt már csak gyermekei közül, hiszen fiát oly korán ragadta magával a halál. Sok kérő várta tőle a boldogító igent, de Latinus habozott még megválni attól, akit a legjobban szeretett. Felesége, Amata mintha kevésbé tétovázott volna. Az ő szívét megnyerte már a rutulusok vitéz királya, a délceg Turnus. Néki kívánta adni a lányt, és Latinus sem kifogásolhatta a választást. Itt tartott elmélkedésében az agg, amikor pillantása a babérfa lombkoronájára esett. Hát éppen akkor sűrű felhőként hatalmas méhraj szállt a levelekre. Baljós dongás zaja zúgott fülében, és ő ijedten szökött arrébb, amikor arca előtt a föld felé ereszkedett az egymásba kapaszkodó állatok élő koszorúja. Csoda ez, semmi kétség! Intő égi jel – döbbent meg a király, és kis idővel ezután meg is bizonyosodott felőle.

Oltár előtt gyújtott szent tüzet Latinus, és szépséges Laviniája segédkezett néki, hogy kegyes szolgálatuk az istenek kedvét betöltse. Ám hogy az illatos fenyőt végigcsókolták a lángnyelvek, és a száraz tűlevelek szürke füstje szerteáradt, isteni jeladás küldött a szemükre riasztó látványt. Tűz kapott Lavinia derékig érő szőke hajába, mely most éppen kontyba rakottan támasztotta alá ékkővel dús fémkoronáját. Sárgás fényben a szűz szép teste az égre világlott, de a hideg láng nem bántotta a bőrét. Aztán a fény ellebbent, és az apa megkönnyült szívvel ölelte keblére gyönyörűséges leányát.

Tudta Latinus, hogy nem véletlenül intik az égilakók őt, vészterhes idők rengetik meg a házát. Mint ahogy baj esetén azt eddig is tette, jóstudományú atyjához ment kitudni a sorsát. Erdők mélyén, vízzuhatag közelében rejtőzött szent ligete a jövőt fürkésző Faunusnak. Fiúi tisztelete jeléül Latinus száz juhot áldozott itt fel, és földre borulva, alázatos szívvel várta az apja jövőbe tekintő jósadományát. Hang zendült ekkor a sűrű homályban, s így szólt: „Ne add, fiam, e föld szülöttéhez lányodat! Messze vidékről jön már a férfi, ki boldoggá teszi őt, s távoli tengereket meghódító utódai néped nevét az örökkévalóságig megőrzik majd!”

Rendült lélekkel tért vissza a várába Latinus. Atyja jósigéi pedig szétáradtak a tájon, és félelem szállta meg Latium dolgos lakóit.

Mit sem tudva arról, hogy jöttük híre megrázta már a tájat, Trója menekvő népe a folyampart fövenyére csusszantotta hajóit. Szállt le a nap, és biztató mosollyal búcsút intett feléjük. Rózsaszín pírban égő arca fényes keretbe foglalta a fákat. Ezek egyike, ősmatuzsálem, földrevetette az árnyát. Itt terítette vacsorára az étkét Aeneas és derűs fia, Iulus. Isteni sugallatra ügyes kezek tésztát gyúrtak az étel alá, s e lepényasztalon gőzölgött a sós hús. Jólesett persze az üres gyomroknak a táplálék, Iulus meg, hogy a hús fogytán a lepényt nyeldelte, serdülőkorának szertelen kedvével így rikkantott: „Ejha, a végén asztalevőkké válik e jó nép!”

Megrendülve e szóktól, Aeneas rádöbbent, itt az a hely, ahová szólította őket atyja homályos parancsa. Közölte is rögvest harcostársaival a jó hírt, és amint illik nagy döntés előtt, Jupiterhez fordult, áldását kérve szavával. Zöld koszorúval övezett homlokát meghajtotta az ég ura előtt, és kérte, űzze el a kétséget szívéből. Háromszor dördült meg ekkor a mennybolt. Háromszor verték vissza a bércek az isteni hangot. Most már tudták a trójaiak, hogy véget ért a vándorlásuk, és az új honfoglalás szép reményével tértek nyugovóra.

AENEAS ÉS LATINUS

…itt van külföldről az a vő, kit a végzet,

Úgy megígért, ki egyenlően hivatott hatalomra

Országán, kinek oly kitűnő, hős sarjai lesznek,

Hogy mindent leigázva felülkerekednek a földön.

VERGILIUS: AENEIS VII. 255–258.

Lakatos István fordítása

Felserkent mély, nyugodt álmából Aeneas hadinépe. Vizsla tekintettel kutatták a tájat, amelyet otthonuknak jelöltek ki az égiek. Vezérük pedig egyként gondolt a jelen és a jövő biztonságára. Az előbbi kedvéért erődített tábort emeltetett harcosaival, az utóbbi érdekében meg száz derék ifjút választott ki serege javából. Őket küldte ajándékaival Latinushoz, hogy utat nyerjen az agg király szívéhez: engedje át földje egy részét, s ne tekintse ellenségnek a trójaiak űzött sokaságát.

Készültek is tüstént az ifjak az útra, miközben szorgos munkáskezek építették a tábort. Árkokat ástak, sáncokat emeltek, fejszével ritkították a környező erdőt. Távolról meglátszik így majd az ellen, ha mégsem járnának sikerrel a követül kiküldött harcosok.

Laurentum régi rakású vára előtt derék latinok hajigálták célba a dárdát. Mások az íj húrját feszítették, vagy lovon ülve próbálgatták a vágtát. Rég nem dúlta e tájat harc, de a rossz sosem alszik. Háborúra készül, aki kívánja a békét. Így okos ez, és lám, egyre növekvő porfelleggel riasztja a népet a távol. Tán idegen had jön fenyegetve? Szökell is már egy lovas a várba, hogy gyors hírrel serkentse Latinust. A király sietve jogart kap a kézbe, s százoszlopú palotája tanácstermébe rendeli hívei javát. Itt, a cédrusba faragott vén istenek szobrai közt, hol annyi díszes tort ültek a múltban, várja, kiket hajt a végzet trónja elébe.

Jönnek már a trójaiak. Különös, távoli vidékeket idéző öltözetük és zavart viselkedésük mutatja, idegenek még ők a latinok országában. Pedig ősatyjuk, Dardanosz itt született. Innen vándorolt a messzi Phrügiába, hogy megalapítsa Tróját, és gyökerét eressze a tragikus sorsú királyi nemzetségnek. Aeneas és fia él már csak azok közül, akikben az ő vére csörgedez. Aeneas tiszte, hogy visszavezesse övéit az ősi honba, és visszaszerezze az oly régen elhagyott hazát. Latinus ráncolt homloka mögött régi legendák emléke kavarog. Inkább érzi, mint tudja, nem jogtalanul kéredzkedtek az ifjak elébe. S szól szelíden:

„Dardanidák! E név illet titeket, hisz Dardanosz ágyékából fakadtok. Rég eleveztek innen őseitek, s rég, hogy a trójai várat felemelték. Az sem tegnap volt, hogy az Odüsszeusz kitalálta szörny ló fából tákolt gyomra az éj közepén közibétek vitte az ellent. Tudjuk, mi lett veletek. De az égre! Mi szél hajtott titeket éppen e tájra? Vendégeink vagytok, ám véssétek jól eszetekbe: sem törvény, sem erőszak nem kötelez minket adományra. Népem önként hajlik a jóra.”

Ilioneus lép most elő, Aeneas idős útitársa. Őt bölcsessége és magas kora miatt választotta vezére, hogy az ifjak élén kérelmüket előadja. Szerényen szól, és hangja megsimogatja Latinus lelkét: „Faunus fia, dicső fejedelem! Nem viharok veszedelme hajtott minket Itáliába. Apollón parancsát követve tértünk meg ide, a dardánok szülőföldjére. Mert Mükéné királya, Agamemnón elpusztította a királyi Tróját, s mi földönfutóként keresünk azóta végső menedékhelyt. Adj nekünk egy kis földet országodból, ahol isteneinknek, ahol családjainknak otthont építhetünk. Meglásd, nagy erőt veszel magadhoz, ha e kicsiny, de bátor nép háláját elnyered. És ne vess meg kevélyen csak azért, mert könyörgünk hozzád. Gondold meg, mily sok nép kínált földjével minket. Ám mi tudtuk, hogy ide kell jönnünk, hogy itt leljük meg az istenek által kijelölt lakóhelyünket. És most amennyi reménység a mi szívünket telíti, annyi szeretettel fogadd te is e drága ajándékokat, melyeket égő házából Aeneas atyja mentett ki egykor.”

Már lépnek előre a trójai ifjak, és nyitogatják a kincseket rejtő ládák fedelét, de Latinus másra ügyel most. Faunus szózata zengedez újra a légben: nem honi tájról lesz az a férfi, ki végre elnyeri a lánya kezét. Aeneas az! – dobban az agg szíve, és tovatűnik belőle a kétely. Mindent megígér hát a trójai népnek. Földet, hazát ád nekik, amiként azt elrendelte az isten. És a derék Aeneast is hívja, ne kerülje el palotáját. Szép, eladósorú lánya reá vár, őseihez méltó lesz majd lakodalma. Szavaira megreszket a lelke a dardanidáknak. Hát mégsem csalta meg őket a délceg Apollón, hogy ide űzte a népet e távoli tájra. Az ősz király meg a sok jót még adománnyal tetézi. Aeneas ifjú követei aranyos zablájú lovakat kapnak, míg a reménybeli vőnek kétfogatú kocsit választ.

Dardanosz és Faunus ivadékai közt így született meg a nyugvás. Ám hogy a gyermek béke felnőtté cseperedjen, s hószínű ártatlansággal beragyogja a földet, azt az eget uraló istenek még nem akarták. Háború tört így béke helyett a Tiberis öntözte vidékre, sok harc révén nyert nyugodalmat Aeneas és hadinépe.

JUNO HARAGJA

S Allectó, Gorgóval-itatva lemegy Latiumba,

S Laurentum fényes fejedelmi lakában először

Éppen Amátának száll rá csöndes küszöbére.

VERGILIUS: AENEIS VII. 341–343.

Lakatos István fordítása

Nagy Jupiter haragos felesége az égből nézett a trójai hadra. Ő az a büszke Juno, akit „tehénszemű Héra” néven tiszteltek rég a hellének. Kevély szívét még mindig dúlta a méreg, hogy a trójai Parisz Venusnak ítélte az aranyalmát. Jó, hogy Trója leomlott, és népének maradéka viharvert gályákon szelte a tengerek árját. Meghalt Hektór, és porrá égett az agg Priamosz palotája. Eltűnt Trója, de él még a bosszú; sose leljen békét hát az a fajzat, amelyik őt megbántani merte, és nem néki ítélte az aranyalmát. S e gyatra halandók, íme, vígan heverésznek a fűben. Hiszik, mit az ősz Latinus megígért, hogy vége bajuknak. Majd adok én neked békét, csak győzzed erővel, vér és könny lesz részetek itt, Aeneas! Így fenyegette az istennő a mit sem sejtő trójai népet. És hogy a tettnek a szó árnyékává ne szegődjék, messzire hangzó vész sikolyával Alléktót hívta magához. Nyílt az alvilág kapuja, és sziszegő kígyóktól körülfont testével kiszökkent a fúria. Alázatosan fejet hajtott az ég királynője előtt, de vadul forgó szemei gyűlölettől és bosszúvágytól égtek. „Légy hírnevedhez méltó! – adta ki a parancsát Juno. – Bontsd meg a békét, mit Latinus és a trószok kötöttek egymással! A szelídséget vadsággá, a szeretetet gyűlöletté, a megértést pártütéssé változtasd, most mutasd meg gonoszságod igazi hatalmát!”

Alléktó kék haja meglebbent az esti szélben, amint Laurentumba száguldott, hogy odavigye a rontást. Halált lehelő mérges kígyói közül a legalattomosabbat készítette elő, hogy Latinus felesége, Amata testébe észrevétlen csepegtesse a gyűlölködés mételyét. Amata nem is vette észre, hogy a keblén ott csúszik a fúria által rádobott hüllő. Nem érezte harapását sem, csak azt, hogy szétárad testében a harag. Vadul támadt a szelíd Latinusra: „Idegenre cseréled, egy Phrügiából menekült rablóra a derék Turnust! Aeneas egy újabb Pariszként érkezett, hogy elrabolja a lányod. De ha már Faunus jósigéjében bizakodsz csak, hogy idegenből jött férfihoz adjad lányod, akkor se vesd ki e Turnust kegyes szívedből. Hiszen az itáliai rutulusok élén álló fejedelmi férfi őse Inakhosz argoszi király volt. Az ő elei is távoli tájról érkeztek hozzánk.”

Ám hogy durva szavai, sem szitkai nem tántorították el szándékától királyi férjét, az asszony kirontott palotájából. Vad őrjöngéssel száguldott végig a házak között, majd ki az erdőre. Mint akinek lelkét Bacchus őrült mámora szállta meg, hívta magával Laurentum nőnemű népét. Jöjjön orgiát ülni a mámor istene tiszteletére mindenki, aki szánja az árva anyát. Felbolydult a város, mint kasban a méhek, le s föl rohantak az Amata által feltüzelt asszonyok.

„Itt sem lesz egyhamar béke” – sziszegte elégedetten Alléktó, és útját Ardea várába vette. Itt szunnyadt Turnus. Előtte Juno szentélyének nyugalmát őrző vénasszony képét öltötte a fúria. Így jelent meg a harcos álmában, s adta elő háborúra buzdító szavait: „Juno üzen általam csúf hírt. Idegenből szakadott vőt választott a latin király, és nem adja néked, aki jog szerint már a tiéd. Jegyesed és dús hozománya méltatlan kezekre jut, hacsak fel nem lángol benned a bosszú.”

Ám e szavakra még csak fel sem riadt álmából az ifjú. Könnyű kacajra fakadva gúnyolni kezdte az álomképet: „Ej, te öreg papnő, miért avatkozol férfiak dolgába! Nem ijedek meg bármiféle gyülevész sokaságtól. Majd éppen kóbor hazátlanoktól fogok félni én, kit retteg Itália népe.”

Ezt nem tűrhette türelemmel a fúria többé. Álarcát levetette hát, és ott állt kígyókkal körülfont, alvilági alakja. Haja kékjéből is hüllők lopakodtak elő, ő meg habzó szájjal így rikoltott: „Most már hiszel intő mondataimnak, te nyegle kalandor?”

Erre a látványra elszökött az álom Turnus szeméből. Remegő testtel talpra szökkent, és érezte, amint a harag tovaűzi belőle a békét. Érezte az áradó gyűlöletet, amely kardvasához vonta kezét. Nyelve is szinte önként szórta a parancsot: „Fegyverre, aki él! Legyen az Latinus vagy a Trójából jött ellen, akit bosszúm elér, megemlegeti még a rutulusok vitéz seregét!”

Alléktó pedig, hogy itt is bevégezte a dolgát, új munka után nézett. Most már csak a latinokat kell béketűrő királyukra uszítani, gondolta, és kész is volt ördögi terve. Buja erdő egymásra hajló lombjai alatt trójai ifjak űztek vadat. Lelkes örömmel, hogy elértek minden jót, mit az istenek nékik ígértek, gondtalan feszítették az íjat. Ide suhant fekete szárnyain a fúria, hogy elűzze innen is a béke nyugalmát. Vadul csaholó kutyafalka kísérte Iulust és vidám csapatát. Most e kutyákat ingerelte a démon, hogy az erdő legnemesebb vadjára ezek hozzák a rontást. A közelben legeltette ugyanis Latinus nyáját a derék Tyrrhus. Az ő kislánya, Silvia dédelgetett kedvence volt egy fenséges agancskoronájú szarvas. Az anyja emlőjétől elszakadt állatot Tyrrhus házában nevelték az erdők királyává. Ott itatták friss tejjel, mosták fényes szőrű testét, díszítették az évek során hatalmassá terebélyesedett agancsát. Ezt a szelíd vadat verték fel nyugalmából az Alléktó által feltüzelt kutyák. Aeneas fia sem látott még kívánatosabb zsákmányt soha. Vashegyű nyílvesszőt röpített a felszökkenő állat remegő testébe, az pedig földre bukott, és panaszos üvöltés szakadt ki torkából. De a fúria nem akarta, hogy az erdő mélyén vérezzék el. Gazdái szeme láttára kellett kilehelnie a lelkét, hogy annál hevesebb gyűlölet lángja lobbanjon a vadorzók iránt. Így aztán erőt adott a haldokló szarvas lábainak, s a nemlét határára érkező vad elvonszolta magát Tyrrhus házáig.

{1} A római regékben előforduló görög neveket fonetikusan írjuk, a latin neveket latinos formában, azon szavakat pedig, amelyek átmentek a magyar nyelvbe, a magyar helyesírás szabályai szerint közöljük.