Csepeli György

A szervezkedő ember

A szervezeti élet szociálpszichológiája

Kossuth Kiadó

Tartalom

I.  A SZERVEZET VALÓSÁGA

II.  AZ EGYÉNEK A SZERVEZETBEN

III.  A SZERVEZET AZ EGYÉNEKBEN

IV.  A SZERVEZET MŰKÖDÉSBEN

V.  SZERVEZETFEJLESZTÉS

VI.  SZERVEZET ÉS TÁRSADALOM

VII.  A SZERVEZETEK JÖVŐJE

IRODALOM

TÁRGYMUTATÓ

Impresszum

I.

A SZERVEZET VALÓSÁGA

1. A SZERVEZETEK

Szervezet és szervezettség

Mind a természeti, mind a társadalmi világ hallatlan mértékben bomlékony. E megállapításnak látszólag ellentmond a világban érzett biztonságérzetünk, az állandóságra és a változásokkal szemben tanúsított ellenállásra vonatkozó tapasztalatunk.

Mindkét állítás helyes. A világ egyszerre bomlékony, és egyszerre állandó. A meghatározatlanság erői szüntelenül birkóznak a meghatározódás erőivel. Ebben a könyvben a társadalmi szervezetekkel foglalkozunk, melyek a társadalmi integrációt szétfeszítő, illetve magát a társadalmat bomlasztó erők ellensúlyozására születtek.

A társadalmilag teremtett valóság állandóságát, kiszámíthatóságát, átláthatóságát a szervezeteken kívül számos más tényező szolgálja. E tényezők sorában említhetjük az írott és íratlan törvényeket, a normákat, a szokásokat, az értékeket, az életvitelt rutinszerűvé tevő és egyszerűsítő intézményeket, mint például a családot, a rokonságot, a társas kapcsolatok rendszerét.

A kultúra szó változó jelentéséről még szó esik majd ebben a könyvben, most elégedjünk meg azzal a meghatározással, mely szerint a társadalmi lét maradandóságát szolgáló eszközök összességét kultúrának nevezzük. A felnövekvő nemzedékek tagjai készen találják maguk körül a kultúrát, mely a felnövekedés során külső adottságból belsővé válik. A kulturális eszközök által kivívott stabilizáció legfontosabb eszköze a nyelv. Voltaképpen a kultúra egésze is olyan, mint a nyelv. Mindkettő a társadalom tagjainak közmegegyezése által kialakított elemekből áll, melyek az ugyancsak közmegegyezésen alapuló szabályok révén korlátlan számban kombinálhatók egymással. A kultúra hallatlanul plasztikus és rugalmas rendszer, mely a társadalmilag megalkotott világ szükséges állandóságának fenntartása mellett egyben a megújulás és a változás biztosítéka is. A kultúra az elődök által megteremtett hagyomány őrzője, miközben benne rejlik a tagadás, az újítás, a jövő szelleme.

A szervezeteknek kitüntetett szerepük van a társadalmi lét stabilizációjában. A szervezet által létrehozott társadalmi valóság ugyanis teljes egészében olyan emberi mű, mely a célirányos, meghatározott funkciók ellátására szakosodott cselekvés terepe. A szervezetek minden egyes résztvevő számára cselekvési lehetőséget biztosítanak, miközben a cselekvések együttese társadalmi fennmaradását és alkalmazkodását szolgálva kollektív jelentőségre tesz szert. A szervezet által teremtett valóságban, miként a színpadon egy előadásban, ellenőrizhetővé, átláthatóvá és előre jelezhetővé válik az idő, a tér, az ok és okozat. Minél totálisabb az ellenőrzés, annál totálisabb a szervezet.

A szervezetelmélet egyik legnevesebb kutatója, Hari Tsoukas a szervezetet nem egyszerűen aktorok koordinált együttesének tartja, hanem egy olyan közösen osztott tudáskészletnek, mely az aktorokat tipizált választáslehetőségekkel és a döntéshez szükséges kognitív kategóriákkal is ellátja (Tsoukas 2005).

Történelem és szervezettség

Az első szervezetek

A hajdanvolt differenciálatlan közösségi társadalmakban fokozatosan különültek el a fennmaradást és az alkalmazkodást szolgáló egyes funkciók ellátására szakosodott szervezetek, melyek gyarapodása és tökéletesedése eredményeként jöttek létre azok a társadalmak, melyekben a ma embere él. A szervezetek persze különböző rendben és ütemben jelentek meg a világ különböző társadalmaiban. Elsőként az állam bukkant fel, mely a társadalom egészének védelmét, a hatalom fenntartását, a megtermelt javak szétosztását, a mindennapi élet folyamatos fenntartását szolgáló civilizáció továbbfejlesztését tette lehetővé. Az emberi történelmet jellegzetesen végigkísérő szervezet a hadsereg, mely nélkül az állam nem lett volna képes megfelelni a feladatainak, hiszen az állam a kényszerítés hatalma nélkül semmi.

Az állam mellett a másik nagy hatású, az állammal nem feltétlenül összhangban működő szervezet az egyház volt, mely elsődleges feladatának tartotta az e világi hatalom legitimálását és a lelki koordinációt. A világ különböző részein az állami és egyházi szervezetek különböző típusai jelentek meg, s e sok-sok évszázadra visszanyúló különbségek mentén az emberiséget mind a mai napig nehezen áthidalható törésvonalak osztják meg.

A nyugati társadalomszerveződés

A ma Nyugatként ismert világ az egykorvolt Római Birodalom örökösének mondhatja magát. A birodalom államszervezete fejlett központi közigazgatásának, hatékony hadseregének, extenzív fejlődésre alkalmas gazdasági szervezeteknek biztosított teret. Az antik görög kulturális hagyomány, a római jogrendszer és a zsidó vallási alapokon később megszülető kereszténység együttvéve felértékelte az egyén szerepét, kialakította és vonzóvá tette az individualitás mintáját. Az egyszeri és megismételhetetlen egyéni élet esélye magában rejtette a szabad akaratot, a boldogság keresését, a felelősséget és a kockázatvállalást. A Római Birodalom folyamatos expanziója arról tanúskodott, hogy az individualitás eszméje s egyre terjedő valósága nagymértékben megnövelte a szervezeti térben történő cselekvések hatékonyságát.

Az első évezred első felében a Római Birodalom keleti és nyugati térfélre szakadt. Míg a birodalom keleti térfelén az állami szervezet úgy vált egyeduralkodóvá, hogy kiiktatta a gondolati és cselekvési alternativitást, visszaszorította és korlátozta az individualitást, addig a nyugati részen egymással versengő szervezetek keletkeztek, melyek ha hatalmas konfliktusok árán is, de lehetőséget biztosítottak a hatalmi és ideológiai monopóliumra törekvő szervezetekkel szemben az egyéni kezdeményezés, felelősségvállalás, kockázatvállalás, alkotás számára. Ennek következményeként épült be fokozatosan a nyugati kultúrába az egyéni szabadság elismerése, a tulajdon tisztelete, a másik fél jogainak figyelembevétele, az írott jogon alapuló szerződéses viszonyok előnyben részesítése az önkénnyel szemben, valamint a társadalmi és civilizatorikus állapotok jobbulása és jobbítása iránti legyűrhetetlen vágy.

Magyarország csak az első évezred végén kapcsolódott be Európa történetébe, melynek során Közép-Európa más országaival együtt a kontinens nyugati és a keleti régiói közé került. A magyar történelemnek mindig azok voltak a legsikeresebb periódusai, amikor a nyugati társadalomszerveződési minták vonzása erősebbnek bizonyult az állam túlhatalmát erősítő, az egyéni kezdeményezést elfojtó keleti társadalomszerveződési mintákkal szemben. Hasonló tendencia figyelhető meg Közép-Európa összes többi országának történelmében (Szücs 1984).

A második évezred végén a közép-európai országok, s köztük Magyarország, a nyugati országokat tömörítő Észak-atlanti Szerződés Szervezete (NATO) tagjává váltak. A harmadik évezred első éveiben ezek az országok felvételt nyertek az Európai Unióba. Hosszú idő után Közép-Európa történelme ezáltal újra olyan periódusba jutott, melyet a Nyugat vonzása jellemez.

A szervezet mibenléte

A szervezet a társadalom alkalmazkodóképességét szolgáló kollektív cselekvés eszköze, mely a nyugati kultúra feltételei között messzemenően épít az individualitásban rejlő felhajtóerőkre, miközben összhangot és egyensúlyt képes tartani az egymással időnként szükségképpen ütköző egyéni célok, szükségletek, motivációk és külön érdekek között. Az egyes szervezetek a mai nyugati társadalmakban jól elkülönült funkciók ellátása végett jönnek létre. E szervezetek tagjai szabad elhatározástól indíttatva vesznek részt a szervezet által megszabott feladatok elvégzésében. A tagok addig maradnak a szervezetben, amíg tagsági motivációjuk vagy jogosultságuk a szervezetben maradását lehetővé teszi, illetve ameddig a szervezet igényt tart részvételükre. A tag és a szervezet viszonya szerződésen alapul, melyet meghatározott feltételek mellett mindkét fél felmondhat.

A szervezetek által ellátott társadalmi funkciók sajátossága, hogy bármennyire is szeretnék, a társadalom tagjai azokat külön-külön egyáltalán nem, vagy csak nagyon alacsony hatékonysággal lennének képesek ellátni. A szervezetek olyan cselekvési teret teremtenek, amelyben a tagok egymással együttműködve összehangoltan cselekszenek és koordinált együttműködésük eredményeként olyan célirányos eredményességi többlet keletkezik, melynek elérésére az egymástól elszigetelten működő magányos cselekvők képtelenek lennének. A mai nyugati társadalmakban nagyon sok és nagyon sokféle szervezet működik, amelyek mindegyike meghatározott célok elérésén és meghatározott szükségletek kielégítésén munkálkodik.

Példaként valamennyi típusból álljon itt néhány szervezet:

adótanácsadó ügynökség,

politikai párt,

szálloda,

minisztérium,

iskola,

farm,

bevásárlóközpont,

börtön,

kórház,

 múzeum,

önkormányzat,

közszolgálati televízió,

bank,

tűzoltóság,

állami vasúti fuvarozó vállalat,

egyetem,

mentők,

távközlési vállalat.

Manifeszt és latens funkciók

Noha a szervezetek konkrét céllal, sajátos társadalmi szükségletek kielégítésére jönnek létre, és működésük megítélése a rendszerint írásban is rögzített célnak való megfelelés mértékén múlik, tevékenységük korántsem korlátozódik a nyíltan megvallott, a vezetők és a beosztottak által követett, a környezet által elvárt célok elérésére. Merton nyomán a szervezet által tudatosan ellátott funkciókat manifeszt funkcióknak nevezzük, melyek ellátásának hiányában az adott szervezetnek nincs létjogosultsága (Merton 1980).

Bármennyire is törekednek a szervezetek, hogy az általuk teremtett valóságban minden mozzanat a manifeszt funkciók ellátását szolgálja, mindegyik szervezet egyúttal eleven emberek egyesülése is, akik magukkal hozzák a szervezetbe korábbi élettörténetüket, akarva-akaratlan fenntartják sokszoros társadalmi beágyazottságaikat, megtartják társadalmi szerepeiket. Így tehát a szervezetben együtt tevékenykedő emberek a szervezet által meghatározott érdekeken kívül számos más érdeket is megtestesítenek, melyek hatalma alól a szervezet tagjaként sem képesek magukat kivonni. A szervezet működésére e második típusú meghatározottság is rányomja bélyegét. A szervezet latens funkciói kívül esnek ugyan a számon kérhető, nyilvánosan megvallott manifeszt funkciók körén, de vizsgálatuk és ismeretük nem kevésbé fontos, ha egy-egy szervezet tényleges működését meg akarjuk érteni.

Minden szervezet időről időre változtatásra, reformra szorul. A változtatás legnagyobb akadálya, ha nem vagyunk tisztában a szervezet által ellátott latens funkciókkal, melyek figyelembevételének hiánya szembefordítja a szervezet résztvevőit a változtatásokkal.

Diszfunkciók

A szervezet létjogosultsága a manifeszt funkciók ellátásából következik. Vegyük a bűnözés példáját. A bűnözés funkcióját a társadalomban a rendőrségi szervezet látja el. E funkció ellátását számos mutató mérheti. Az egyik ilyen mutató az ismertté vált és a felderített bűncselekmények közötti arány. Minél kevesebb bűncselekmény marad felderítetlen, annál jobban működik a rendőrség.

Az ismertté vált és felderített bűncselekmények közötti arány azonban nemcsak úgy javítható, hogy a rendőrség fokozza a felderítést. A rendőrséggel foglalkozó szociológiai vizsgálatok azt mutatták, hogy a rendőrség egyben az ismertté vált bűncselekmények szűrőjeként is működik. Az ügyeleten lebeszélik a bejelentőket arról, hogy a rendőrség tudomására hozzanak egyes bűncselekményeket. Más esetekben meggyőzik a bejelentőt, hogy amit bejelent, az nem is bűncselekmény. Ez esetben tehát a rendőrség működik ugyan, de a működés zavarja vagy éppen meghiúsítja a rendeltetés szerinti manifeszt funkció ellátását. Ugyanakkor latens funkció ellátásáról sem beszélhetünk, hiszen minden rendőr tudja, hogy mit tesz és miért, amikor rendeltetésellenesen azon munkálkodik, hogy csökkentse az ismertté vált bűncselekmények számát. A diszfunkció rendeltetésellenes működés, melynek során sérül a manifeszt funkció, romlik a szervezet és a környezet közötti kapcsolat minősége.

A formális és az informális szervezetek

A szervezettség mértéke szerint beszélhetünk formális vagy informális szervezetekről. A formális szervezetekben a manifeszt funkciókat egyértelműen meghatározott célok írják le, melyek elérését a szervezetekben a munkamegosztás és a felelősségek hierarchiája teszi lehetővé. A formális szervezetekben a munkamegosztás és a hierarchia szerepeket hoz létre, melyek nem lehetnek tekintettel az egyes szerepeket betöltő személyek szerepen kívüli individuális sajátosságaira.

A formális szervezetek létrehozását éppen az indokolja, hogy ezáltal működésük függetlenedhet a személyi tényezőkben rejlő esetlegességektől. Megfelelő tudás és hozzáértés birtokában bárki bármilyen szerepet betölthet, függetlenül attól, hogy férfi vagy nő, kisebbségi vagy többségi, magas vagy alacsony növésű, szorongó vagy kockázatvállalásra hajlamos.

A formális szervezetek tökéletesen leírhatók a szervezeti elrendeződést bemutató séma segítségével, melyhez működési szabályzat és az egyes munkakörök leírása tartozik. A szervezeti és működési szabályzat révén a szervezetben minimalizálható a véletlenszerűség, az önkény, és maximalizálható az előreláthatóság, a számon kérhetőség és a felelősség

Az informális szervezetek jóval lazább szabályozás szerint működnek. Ezekben a szervezetekben a szerepeket az aktorok aktívan alakítják, nincsenek egymástól világosan elhatárolt szerepkörök, a szervezeten belüli kapcsolatokat keresztül-kasul áthatják a személyközi kapcsolatok, rokonszenvek, ellenszenvek, ismeretségek, ad hoc alkuk és megegyezések. Az informális szférát a rugalmasság, a rögtönzés, a spontaneitás jellemzi, ami egyaránt lehet előnyök és hátrányok forrása.

Bármennyire is az a látszat, hogy a formális szervezetek függetlenek a szervezeti szerepeket betöltő személyek privát értékeitől, ellen- és rokonszenveitől, a valóságban az a helyzet, hogy a formális szervezetekben kisebb vagy nagyobb mértékben mindig jelen vannak az informális szerveződésre jellemző ismérvek.

A formális és informális szerveződés nincs feltétlenül összhangban egymással, de szerencsés esetben a két struktúra jól kiegészíti egymást.

Az informális szerződés jellemzői:

1. A szervezet tagjai az informális szférán belül elégíthetik ki társas szükségleteiket, és itt nyerhetik el személyes presztízsüket.

2. Az informális kapcsolatok révén a szervezetben egy pótlólagos út nyílik a gyors információcsere számára.

3. Az informális értékrend révén motivációs tér keletkezik, melynek révén az ösztönzés és az elrettentés ereje fokozható.

4. Az informálisan rögzült normák hozzájárulhatnak a szervezet stabilitásához, és javíthatják a szervezeti fegyelmet.

5. Az informális szféra rugalmassága és gyorsasága ellensúlyozhatja a formális működésre jellemző merevséget és érzéketlenséget.

A formális és az informális szféra összehasonlítása

A formális szervezet akkor működik jól, ha képes kihasználni az informális szerveződés adta előnyöket, anélkül hogy megszenvedné a hátrányokat.

A szervezet működése és működtetése

A szervezetek alapvetően működő és működtető egységekből állnak. A működő egységek sorába tartozik a szervezet funkcióit közvetlenül ellátó személyzet és a munkáját segítő működési háttér (minőségbiztosítók, karbantartók, fejlesztők). A működés fenntartását szolgálja még az ellátó háttér, mely a szervezet egészét és minden tagját segíti (étkeztetés, orvosi ellátás, könyvelés, hivatali segítség).

A működtetés a vezetési egységek feladata. A felső vezetés dolga az alapvető célok kijelölése, a stratégiai döntések meghozatala, a szervezet és a társadalmi környezet közötti kapcsolatok bonyolítása. A legfelső vezetőn kívül a felső vezetést az igazgatók, az igazgatótanács tagjai, az ügyvezetők alkotják.

A középszintű vezetés feladata a szervezetben zajló tevékenységek koordinálása és integrálása, beleértve a működő és működtető egységek közötti kapcsolatokat fenntartó kommunikáció biztosítását.

Újabban a korábban alkalmazott vertikális, felülről lefelé irányuló egységeket különösen a kreatív területeken, a kutató, fejlesztő, újító szervezetekben felváltják a horizontális struktúrák, melyek felszabadítják a kreativitást, felelősséggel és hatalommal ruházzák fel a szervezet tagjait, akik ezáltal inkább magukénak érzik az egész szervezetet, jobban azonosulnak vele, s hatékonyabban dolgoznak (Robertson, Swan 2003).

Szervezetek a közszférában és a magánszférában

Köztulajdon

A szervezetek történetileg két fő típusba sorolhatók. A megkülönböztetés alapja a tulajdonlás és a haszon jellege. A köztulajdonban levő szervezeteknek nem céljuk a közvetlen pénzben mérhető haszonszerzés. Ezeknek a szervezeteknek nincsenek olyan tulajdonosaik, akik magánszemélyként abban érdekeltek, hogy a szervezet maximális hasznot hozzon. A közszférában működő szervezeteket az adófizetők pénzéből fenntartott más szervezetek (önkormányzat, állam) tartják fenn. E szervezetek feladata a szűkebb vagy tágabb közösség szolgálata, következésképpen a haszon, amely e szervezetek működése folytán keletkezik, az egész közösségé. A pénzügyi értelemben vett veszteségesség nem lehetetleníti el a közszférában működő szervezeteket, melyek létjogosultságukat az általuk kielégített közösségi szükségletek létével igazolják.

A közösségi szükségletek léte és mértéke azonban mindig az adott közösséget vezető politikai erők értékeitől, ideológiai nézeteitől függ. Ennek következtében a köztulajdonban levő szervezetek költségvetése politikai elhatározások függvénye, és Kornai János (1993) kifejezését használva: költségvetésük puha.

Köztulajdonban egyaránt lehetnek termelő és szolgáltató szervezetek. A kelet-európai országokban, az államszocializmus rendszerében lényegileg minden ilyen szervezet köztulajdonban volt. A nyugat-európai országokban létrehozott jóléti társadalmakban csak a szervezetek egy része került köztulajdonba.

A köztulajdonban levő szervezetek költségvetése az államtól vagy az önkormányzattól függ. A veszteségekért az érintettek nem fizetnek, sőt esetenként az a paradox helyzet áll fenn, hogy a köztulajdonban levő szervezet ugyan veszteséges, de nem a szervezet tagjai számára. Erre példák egyes ipari szervezetek, melyek az egykori államszocialista és jóléti országokban egyaránt megtalálhatók voltak.

A köztulajdonban levő szolgáltató szervezeteket közszolgálati szervezeteknek nevezik. E szervezetek funkcióit egyfelől a tényleges kereslet, másfelől a politika határozza meg. Egészen másként fest például egy-egy közszolgálati szervezet (televízió, iskola, kórház stb.) költségvetése attól függően, hogy a működtető társadalmi és politikai szervezetekben mi az uralkodó felfogás a társadalmi igazságosságról. Ha a működtetők azt vallják, hogy a társadalmi igazságosságot az jelenti, hogy senki sem szenvedhet hiányt alapvető szükségletei kielégítésében, akkor a közszolgálati szervezetek költségvetése nagy és egyre nagyobb. Ha azonban az igazságosságot az jelenti, hogy mindenkinek a maga lehetőségein belül maximálisan hozzá kell járulnia saját jóléte biztosításához, akkor a közszolgálati szervezeteknek csak az önhibájukon kívül bajba jutottak szükségleteit kell kielégíteniük, s azt sem maximális mértékben. Ebben az esetben a közszolgálati szervezetek költségvetése nem lesz nagy, s nem növekszik feltétlenül.