Bogáti Péter

A HÓVIRÁG

MÁSODKORMÁNYOSA

JELENTI

Bogáti Péter

A HÓVIRÁG

MÁSODKORMÁNYOSA

JELENTI

Szöveg: © Pálos György – Bogáti Péter jogutódja

Borító és illusztrációk: © Maros Krisztina, 2015

Kiadta a Kolibri Gyerekkönyvkiadó, Budapest

A Kolibri Gyerekkönyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Minden jog fenntartva.

ISBN 978-963-403-069-0

Felelős kiadó a Kolibri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Csapody Kinga

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Olvasószerkesztő: Kótai Katalin

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A könyv megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

1. FEJEZET

amely találkozásomat beszéli el egy pályatévesztett

tükörponttyal és Szindbáddal,

a kapitánnyal, továbbá melyben elkezdődik a történet

Ha durva is néha a tréfa szava,

Jó célnak az is lehet borsa-sava.

(Bantu közmondás)

– Azt hiszem, elaludt a lábam – szólalt meg váratlanul Colos.

Felriadtam ábrándozásomból. Már vagy fél órája versenyt hallgattunk, és közben elmerültem gondolataimban, egészen elfeledtem, hogy nem vagyok egyedül.

– Ébreszd fel… – javasoltam némileg bosszúsan.

– Nincsen nálam vekker! – felelte Colos, és sziszegett.

– Elég, ha még néhány ilyen rossz viccet mondasz. Attól biztosan felébred, és ijedtében körülugrálja a fedélzetet.

– Egy batyura való vénasszony nem fecseg annyit, mint ti ketten! – mordult fel Szentanti, és dühösen tekerni kezdte az orsót.

Nem is feleltünk. Elvégre minden szemtelenségnek van határa. Szentanti kedvéért hallgattunk eddig is, mint a csuka, igazán pusztán baráti szívességből, és akkor még ő merészel szemrehányást tenni! Megérdemelné, hogy aprókat ütögessünk a fejére. Meg is tenném, ha volna kedvem mozdulni ebben a harmincfokos kánikulában, amikor még a szúnyogok is tanulmányi kirándulásra mentek a fehérvári jéggyárba.

Közben Colos belátta, hogy mozdulnia kell, és feltápászkodott. Persze rögtön megbánta, mert jobb lába tényleg kikapcsolódott a közszolgáltatásból. Jajgatva ugrált fél lábon, papucsa csattogott a szikkadt fedélzetdeszkán.

„Nem a lábam a hibbááás… a hibbaaa egészen mááás…” – dúdoltam.

– Ez meg mi? – kérdezte és lehuppant. Vadul dörzsölte önfejű végtagját.

– Semmi. Részlet a Hoffmann meséiből1…

– Idefigyelj, te Hoffmann… – Nem fejezhette be szerencsére, mert Szentanti felüvöltött:

– Harapott! – Azzal mint az őrült, megint tekerni kezdett.

Ismertük már elhamarkodott kitöréseit, és csak a fejünket fordítottuk arra. A horgon azonban teljesen érthetetlenül egy jó kétkilós ponty lógott, abban a bizonyos jellegzetes tartásban, mint aki maga sem érti, hogyan történhetett vele ez a baleset.

– Megvagy! Megfogtalak! Enyém vagy! – őrjöngött Szentanti.

Meg tudtam érteni: másfél hónapja ez az első hal, amelyiket sikerült beugratnia.

– Dobd vissza! – tanácsolta Colos. – Gondold meg, mindenkit érhet baleset! Gondolj az árván maradt ikrákra!

– Megőrültél? Először is nincsenek árva ikrái, mert tejes ponty, másodszor pedig megesszük. Vajban sütve esszük meg.

– Megjegyzem, ebben van valami – bólogattam. – Igaz ugyan, hogy Colos speciel nem szereti a halat, mert szálkás…

– Szálkás volt az iskolapad, amiben ültél, mikor én már halat ettem! Sőt sütöttem. Mert, Szentantikám, az csak világos, hogy én sütöm meg.

Szentanti a pontytól egészen elérzékenyedett. Atyai hangon mondta:

– Csak előbb fürödj meg! Sokat adok a higiéniára.

Colos megdöbbenve nézett rá.

– Hol fürödjek meg?

(Érdekes, azt, hogy miért fürödjön meg, elengedte a füle mellett.)

Szentanti révetegen a messzeségbe nézett, arra, ahol a tihanyi hegyről még a délutáni napfényben is ide látszottak az apáttornyai.

– Gondolom, a Balatonban.

– A Balatonban? Hogy szívgörcsöt kapjak?!

Plusz harminc foknál! Muszáj volt megjegyeznem:

– Coloska, te akkor is szívgörcsöt kaptál, amikor a Sári a mólón beléd karolt, mert a sötétben összetévesztett Yves Montand-nal2.

Ez tényleg szíven ütötte szegényt. Felkapta a vödröt, amiben már benne ült a szegény pórul járt ponty és lassan ébredező lábára még mindig sántítva, eltűnt a hajókonyha irányában.

Szentanti újabb kukacot fűzött a horogra.

– Ne kísértsd az istent! – intettem. – A telhetetlenségnél nincs csúnyább szokás. – Nem hallgatott rám. Igaz, nem is fogott semmit, viszont nekem újfent némaságba kellett süllyednem, hogy el ne zavarjam az esetleg arra tévedő halakat.

Így hát volt időm elmélkedni azon, hogy miként is kerültem én ide. Hogyan lett belőlem, Balázs Károly, harmincöt esztendős latin–történelem szakos tanárból – ha csak átmenetileg is – másodkormányos a Hóvirág nevű dieselmotoros jachton, mely személyszállító hajóként közlekedik a keleti hosszúság 18. és az északi szélesség 47. fokától délnyugatra, a Siófok–Tihany–Bfüred –Blelle–Fonyód–Badacsony–Keszthely útvonalon. Mivel senkit sem akarok bizonytalanságban hagyni, elhatároztam, hogy ez, egyesek szemében meggondolatlannak tűnő tettemről fellebbentem a titok fátyolát. És mert tisztelőim széles táborában sokféle változat kering, igazságérzetem követeli, hogy előbb a rólam keringő mendemondákról rántsam le a leplet.

Ezek szerint ugyanis a dolog tavaly nyár végén kezdődött, amikor víkendre mentem régi barátomhoz, Rezeda Kázmérhoz3, a színészhez, aki a Nemzeti Színház siófoki üdülőjében nyaralt. Erről az üdülőről pedig tudni kell, hogy a földrajzban járatlan egyén nehezebben találja meg, mint Kolumbusz Amerikát, mert ő csak felült a Santa Mariára és addig hajózott, amíg szembejött vele a túlsó part, viszont az említett üdülő elhelyezése kívül esik a siófoki üdülőtelep és a józan ész határain.

Elég az hozzá, előbb végigbaktatsz a Sió partján, mígnem a zsiliphez érsz, mely egyúttal híd is a hajógyár bejáratához. Itt egy bódéban vén őr ül és megkérdi, hová mégy. Két eset van. Vagy azt feleled, hogy a hajógyárba és akkor sohasem lesz belőled Kolumbusz, mert az őr megfelelő iratok és igazolások nélkül nem enged be; vagy pedig csak odaveted, hogy „a Nemzeti Színház üdülőjébe megyek!”, és akkor barátságosan beenged, és még tiszteleg is, hátha te játszottad Othellót, csak most nem lehet rád ismerni, mert lekopott rólad a suviksz.

Ezek után, ha átvergődsz a szanaszét heverő hajóbordák, szigonyok, szolgálaton kívüli kémények és egyéb közszükségleti cikkek között, akkor eljutsz a belső kikötő öbléig, ahol bejelentés nélkül rábukkansz a keresett üdülőre.

Hát, ezen az útvesztőn bolyongtam én is, mikor szembejött velem a Végzet. Csendes vasárnap délelőtt volt, a hajógyár is néma, elhagyott, csak a dokkban ült egy propeller. A végzet porcelánfehér nadrágot viselt, felette kék kabátot, ujján, hajtókáján sűrű aranysujtással. Fején szintúgy aranyozással sűrűn megrakott tengerészsapka díszlett, míg a sapka és az ékes vállpántok közét mellig érő dús szakáll kötötte össze. Ennek a szakállnak lenyűgöző voltát még csak növelte a bozótjából főárbocként kiemelkedő, egyenes szárú meggyfapipa, melyből egy tízcsomós sebességre fűtött kazán füstje bodrozott a felhőtlen, mit sem sejtő kék nyári égbolt felé. A Végzet nyugodtan állt, kezében vasalt fehér glaszékesztyűvel és tengerisas szeme elmerengve nézett Almádi felé.

– Szindbád, a hajós… – suttogta Rezeda Kázmér mellettem, és megremegett a boldogságtól. Derék színészbarátom ugyanis rajongott Krúdy Gyula regényeiért. Ezért választotta a kevéssé színpadképes Rezovics Benedek név helyett, mellyel az anyakönyv megtisztelte, a Krúdy-regények hősét, Rezeda Kázmért művésznévül, ezért nevezte olívazöld, sárga kerekű Topolinóját4 Vörös Postakocsinak, ezért cselekedett időnként egészen szokatlan dolgokat, amikről e történet során még esik majd szó, és ezért suttogta most kéjesen a Végzetre, hogy nem más, mint a megelevenedett Szindbád, az Ezeregyéjszaka hajósa…

Hogy a Végzet eleven ember-e vagy csak a Hortobágyról áttévedt délibáb, akkor nem derült ki, mert ügyet sem vetve ránk, felsétált a parthoz simuló Hóvirágra, és eltűnt a szemünk elől. Mi pedig némán, földbe gyökerezett lábbal álltunk ott, és hosszú ideig nem tudtunk magunkhoz térni.

Nem taglalom tovább. Ismerőseim a Végzettel történt találkozásom után úgy találták, hogy kicsit meghibbantam, mert egyébről sem tudtam beszélni, csak a csodálatos tengerészről, aki úgy bukkant fel előttem a siófoki parton, mint a bolygó hollandi, amikor a viharos Magellán-szorosból időnként felrándul az Operába énekelni. A Végzet elvette az eszemet, ezért álltam be hozzá másodkormányosnak a Hóvirágra.

Valójában csak kevesen tudják, hogy ez nemtelen rágalom, és Szindbád, a siófoki Végzet csupán következmény sorsom alakulásában, de nem eredő ok. Ideje hát, hogy erről az eredő okról, azaz a puszta igazságról is ejtsek néhány szót, valamint bemutassam közelebbről is néhány barátomat, akikről eddig még nem esett szó, de akik igazi elindítói voltak annak, hogy elhagytam a székesfehérvári Vörösmarty gimnázium katedráját, és beálltam a Hóvirágra másodkormányosnak.

2. FEJEZET

mely igen rövid és csak arra szolgál,

hogy az olvasó kíváncsi legyen

Nemcsak az a kincs, ami arany, ezüst, ékkő.

Viszont a másféle kincset – bár mindig szem előtt van – a legnehezebb meglelni.

(Saját bölcsességem)

Mindjárt kezdjük ott, hogy mikor az első találkozást követő esztendő kora nyarán beállítottam Szindbádhoz (ezután már csak így nevezem) a kéréssel, hogy alkalmazzon engem másodkormányosnak, a kapitány végigmért tetőtől talpig, és pipáját ki sem véve szakállából, kurtán vetette oda nekem:

– A Hóvirágon nincsen másodkormányos.

– Tudom. Azért jelentkezem.

– De nincs is szükség rá.

– Ha volna, engem úgysem vehetne fel – válaszoltam.

Ez szemmel láthatólag kicsit kizökkentette nyugalmából.

– Miért?

– Mert nem tudok kormányozni. Se hajót, se léghajót, se tengeralattjárót.

Erre kivette a pipát a szakállából.

– Orvosnál már volt? – kérdezte.

– Hogyne. Szívem, tüdőm, ízületeim stb. egészségesek.

– De itt… – és megkopogtatta a homlokát –, itt sincs baj?

– Megengedi, hogy leüljek?

– Ha úgy hamarabb végez.

– Nem, csak kényelmesebb.

Végigmért még egyszer és látva, hogy magasabb is, szélesebb is vagyok nála, tehát, ha dühöngeni kezdek, ő marad alul, inkább engedett és helyet mutatott.

Leültem és gépelt írást vettem elő a táskámból. Átnyújtottam.

– Ez mi? – kérdezte.

– Egy felhívás. Olvassa el!

ISMERETLEN TETTESEK JELENTŐS KINCSET REJTETTEK EL UGYANCSAK ISMERETLEN HELYEN, CSUPÁN BIZONYOS REJTÉLYES NYOMOKAT HAGYTAK MAGUK UTÁN. AKI E NYOMOK JELENTÉSÉT MEGFEJTI, RÁLELHET A KINCSRE, MELY TELJES EGÉSZÉBEN A BECSÜLETES MEGTALÁLÓÉ LESZ. FELKUTATÁSÁRA EZENNEL NEMES VERSENGÉST INDÍTUNK. RÉSZT VEHET BENNE KÖZÉPISKOLÁNKNAK MINDEN TANULÓJA, AKI A RÉSZVÉTELI FELTÉTELEKNEK MEGFELEL. EHHEZ PEDIG NEM SZÜKSÉGES TÖBB, MINT BEKERÜLNI AZ OSZTÁLY ÖT LEGJOBB TANULÓJA KÖZÉ. BELŐLÜK ALAKULNAK MAJD AZ EGYES VERSENYZŐCSAPATOK, MELYEK MEGALAKULÁSUKKOR NEVET ÉS BAJNOKI JELVÉNYT VÁLASZTANAK MAGUKNAK. UTÁNA ELINDULHATNAK AZ ELSŐ NYOMON, MELYET BIZONYOSAN MEGLELNEK, HA JÓL KINYITJÁK A SZEMÜKET.

SZERETNÉD TUDNI, Ml A KINCS? KERESD MEG! – MEG AKAROD KERESNI? JUSS BE A LEGJOBBAK CSAPATÁBA! AZT HISZED, MEGTALÁLOD? AKKOR LÉGY ÜGYESEBB, GYORSABB, ÖTLETESEBB, MINT A VERSENYTÁRS CSAPATOK! – NE SAJNÁLD A FÁRADSÁGOT, NE HEVERTESD AZ ESZEDET, ÉS TIÉD LESZ A KINCS! HIDD EL, MEGÉRI!

A VÖRÖSMARTY GIMNÁZIUM

diákbizottsága

Szindbád összehajtotta a felhívást, és visszaadta. Határozottan barátságosabb lett a tekintete.

– Világos? – kérdeztem.

Nem válaszolt azonnal. Sokáig fújta a füstöt hangtalanul, majd elgondolkozva mondta:

– Tulajdonképpen már többször kifejtettem a vállalati igazgatóságnak, hogy szükségem volna egy másodkormányosra. Csak tudja, az ilyen kis hajókon nem alkalmaz a vállalat másodkormányost.

– De ha jobban meggondoljuk – vetettem közbe –, csupán tiszteletbeli állásról van szó… Ha nem feltétlenül szükséges, akár hozzá se nyúlnék a kormánykerékhez.

– Nem is engedném! – kiáltott fel rémülten. – Ne felejtse el, ezen a hajón utasok is vannak, testi épségükért én felelek!

– Tehát megállapodhatunk?

– Egy feltétellel. – Közelebb hajolt, szakálla a nyakamat súrolta. – Ha megsúgja, mi a kincs, és hol rejtették el!

Megsúgtam.

Elégedetten állt fel.

– Mikor áll szolgálatba?

– Mindjárt a tanév befejezte után.

– Helyes. A kinevezését írásban kapja meg.

Tisztelgett. Kezet fogtunk.

Mint a Hóvirág tiszteletbeli másodkormányosa hagytam el a kajütöt. Távoztomban futó pillantást vetettem a kormánykerékre. Végigszaladt a hideg rajtam. – Akkor lássalak, amikor a hátam közepét! – gondoltam, és méltóságteljesen partra lépkedtem.

Ha kedves olvasóim elégedetlenek ennyivel, és nem látnak elég világosan minden összefüggést, őszintén sajnálom. Nem tehetek többet, mint hogy türelemre intsem önöket. Elvégre a kincskeresés merész vállalkozói még ennél is homályosabb ösvényen indultak el…