Borítószöveg

Az öröm művészetének leckéi egyszerűnek és néha provokatívnak tűnnek, mégis gyökeresen megváltoztathatják az egész életünket. Mi a boldogság titka? Mitől leszünk mi, emberek, elégedettek az életünkkel?

Ez a könyv a világhírű pszichológus korábbi műveiben lefektetett gondolatainak összegzése és alkalmazása a mindennapi életünkre. Komoly pszichológiai tanulmányok és az önsegítő kézikönyvek meglepő ötvözete, amely segít abban, hogy újra a kezünkbe vegyük életünk irányítását. Emberek ezrein végzett széles körű vizsgálatok alapján jutott a szerző arra a következtetésre, hogy a boldogtalanság fő oka, hogy az emberek többsége a mindennapok során egyáltalán nem foglalkozik és nem is vesz tudomást érzelmeiről. Csíkszentmihályi szerint a probléma megoldásának a kulcsa az lehet, ha olyan változó kihívások elé állítjuk magunkat, amelyek magas fokú tudást és különböző képességek alkalmazását várják el tőlünk. Tévézés helyett sportolhatunk, olvashatunk, zongorázhatunk. A rutinmunkát is próbáljuk meg értelmessé, fontossá tenni, és tanuljuk meg az elmélyülés, a teljes belefeledkezés örömét.

CSÍKSZENTMIHÁLYI MIHÁLY a Chicagói Egyetem Pszichológia Karának professzora és korábbi vezetője. Tagja az Amerikai és a Magyar Tudományos Akadémiának. A kreativitás és a tökéletes élmény pszichológiájának egyik legismertebb nemzetközi kutatója.

CSÍKSZENTMIHÁLYI MIHÁLY

AZ ÖRÖM

MŰVÉSZETE

Flow a mindennapokban

Libri Kiadó

Budapest

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Csíkszentmihályi Mihály

Finding Flow.

The Psychology of Engagement with Everyday Life

Basic Books, 1997, New York

Fordította Halmos Mária

A fordítást az eredetivel egybevetette Kepes János

Copyright © Csíkszentmihályi Mihály, 1997

Hungarian translation © Halmos Mária

Magyar kiadás © 2015 Libri Könyvkiadó, Budapest

A Libri Könyvkiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Borítóterv © Somogyi Péter

Borítófotó © Stocksy / Simone Becchetti

Ötödik kiadás

ISBN 978-963-310-506-1

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

A szöveget gondozta Györke Mária

Műszaki szerkesztő Pais Andrea

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

TARTALOM

Köszönetnyilvánítás

Hogyan telnek a hétköznapjaink?

Érzelmek, szándékok, gondolatok

Milyen érzésekkel telnek a napjaink?

A munka paradoxona

A szabad idő kockázatai és lehetőségei

A kapcsolatok és az életminőség

Az életvitel átalakítása

Az autotelikus személyiség

A sors szeretete

Jegyzetek

Irodalom

Isának, megint

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Könyvem a Spencer Foundation és az Alfred P. Sloan Foundation által támogatott kutatások eredményeit elemzi.  A flow vizsgálatához felbecsülhetetlen munkával járult hozzá több kollégám és tanítványom. Külön köszönet illeti az alábbi személyeket: Kevin Rathunde, University of Utah; Samuel Whalen, Northwestern University; Kiyoshi Asakawa, Shikoku-Gakuen University, Japán; Fausto Massimini és Antonella Delle Fave, Università degli Studi di Milano, Olaszország; Paolo Inghilleri, Università degli Studi di Perugia, Olaszország, végül Wendy Adlai-Gail, Joel Hektner, Jeanne Nakamura, John Patton és Jennifer Schmidt, University of Chicago.

Charles Bidwell, William Damon, Howard Gardner, Geoffrey Godbey, Elizabeth Noelle-Neumann, Mark Runco és Barbara Schneider kollégáim barátsága felmérhetetlen támogatást jelentett számomra. Ezért külön szeretnék köszönetet mondani.

1. FEJEZET

HOGYAN TELNEK A HÉTKÖZNAPJAINK?

Ha tényleg élni vágyunk, rögtön ki kell próbálnunk;

Nem baj, ha nem, de akkor a halált várjuk.

– W. H. Auden

Auden idézett sorai jól összefoglalják a könyv témáját. Egyszerű a választás: a most és az elkerülhetetlen vég között, az élet és a halál között választhatunk. A biológiai folyamat önműködő, feltéve, hogy törődünk testünk igényeivel. A költő által használt értelemben azonban az élet egyáltalán nem olyasmi, ami önmagától megtörténik. Mi több, minden ellene szól. Ha nem magunk szabjuk meg az életutunkat, akkor más, külső hatóerők irányítják a miénktől eltérő célok szolgálatában. Biológiailag programozott ösztöneink arra késztetnek, hogy az általunk hordozott genetikai adottságokat továbbvigyük; kultúránk szintén a saját értékeit és szokásait igyekszik általunk átörökíteni, és a többi ember is minél inkább a saját terveihez próbálja felhasználni az energiáinkat – mit sem törődve azzal, hogy ez minket hogyan érint. Senkitől sem várhatjuk, hogy segítsen élni nekünk. Magunknak kell megtalálnunk a módját, hogyan alakítsuk saját életünket.

Mit jelent tehát ebben az értelemben „élni”? Nyilvánvalóan nem csupán a biológiai fennmaradást. Maradéktalanul megélni az életet, időt és lehetőségeket nem fecsérelve, a világ egész komplexitásával szoros kapcsolatban kiteljesíteni az ember egyediségét. Könyvem azt vizsgálja, hogyan lehet ilyen módon élni, miközben tőlem telhetően igyekszem felhasználni a modern pszichológia eredményeit, saját kutatásaimat és az elmúlt idők különböző formákban fennmaradt bölcsességeit.

Újra felteszem a kérdést, ezúttal a lehető legszerényebb értelemben: „Milyen a jó élet?” Nem foglalkozom jövendölésekkel és misztikumokkal, megpróbálok az ésszerűség és józanság határain belül maradva a jellegzetes mindennapi eseményekre koncentrálni.

A következő példa talán jól érzékelteti, mit értek a jó életvezetésen. Évekkel ezelőtt a tanítványaimmal egy vasúti kocsikat összeszerelő üzemben végeztünk vizsgálatokat. A gyár központja, ahol a legtöbben dolgoztak, egy piszkos szerelőcsarnok volt. A nagy zajtól alig lehetett egymás hangját hallani. A munkások többsége nagyon nem szeretett itt dolgozni, alig várták, hogy vége legyen a munkaidőnek, és kiszabadulhassanak a gyárból. A munka végeztével aztán sokan rögtön a közeli kocsmákba mentek, vagy kocsiba ültek, és valami izgalmasabb tevékenység reményében áthajtottak a szomszéd szövetségi államba.

Egyetlen kivétel volt, a hatvanas évei elején járó, írni-olvasni is alig tudó Joe, aki azonban a szerelőcsarnokban szinte mindenhez értett a darutól kezdve a számítógép monitorjáig, sok mindent meg is tudott javítani. Mindezt a saját erejéből, tudásvágyától hajtva érte el. Ha elromlott valami berendezés, szíve szerint addig küszködött vele, amíg rá nem jött, hogy mi a baja, és lehetőleg meg is javította. Otthon a feleségével a házuk melletti üres telekre nagy sziklakertet telepítettek éjjel is világító, szivárványszínekben pompázó szökőkúttal. Az üzem több mint száz dolgozója mind nagyon tisztelte Joe-t, bár nemigen értették. Ha valami probléma adódott, hozzá fordultak, és többször elhangzott, hogy Joe nélkül nem is tudna működni az üzem.

Az évek folyamán sok kiváló emberrel volt dolgom, nagy formátumú vállalati vezetőkkel, eredményes politikusokkal, jó néhány Nobel-díjas kiválósággal, akik mind nagyszerű életet éltek, de egyikük életvezetése sem múlta felül Joe élni tudását. Mi teheti az életet derűssé, hasznossá, értelmessé? Ez a könyvem alapkérdése. A válaszaim pedig három fő feltevésre épülnek.

Az első: A próféták, a költők és a filozófusok olyan fontos igazságokat állapítottak meg az elmúlt időkben, amelyek lényeges szerepet játszottak a további fennmaradásunkban. Az igazságok mindig az adott kor fogalmi szintjén fogalmazódtak meg, ha tehát a következő nemzedékek is használni kívánják, újra fel kell fedezniük értelmüket, és át kell fogalmazniuk őket. A zsidóság, a kereszténység, az iszlám, a buddhizmus szent könyvei és a Védák az őseink életéhez szükséges legfontosabb eszmék remek tárházai voltak. Gyermeteg önteltségről tanúskodna, ha mindenestül elvetnénk őket, ugyanakkor azonban igen nagy naivitás lenne azt hinni, hogy bármi, amit a múltban leírtak, abszolút, örök érvényű, megmásíthatatlan igazságot fejez ki.

A könyv második alappillérét az jellemzi, hogy ma leginkább a tudományok szolgáltatják az emberiség számára létfontosságú információkat. A tudományos igazságok is az aktuális kor világszemléletének megfelelő nyelven fogalmazódnak meg, tehát ezek sem megmásíthatatlanok, későbbi korokban teljességgel érvényüket is veszthetik. A mai tudományok legalább annyi mítoszt, félreértést, félremagyarázást tartalmaznak, mint a régi mítoszok, csak túlságosan közel vagyunk hozzájuk időben, hogy észre tudjuk venni. Lehetséges, hogy idővel az ESP (extraszenzoriális percepció, érzékszerveken túli érzékelés) és a spirituális energia vezet el bennünket közvetlenül, az elméletek és a gyakorlati kutatások kihagyásával az igazsághoz. A tudományos módszereket kiiktatni azonban veszélyes dolog. Ne áltassuk magunkat azzal, hogy az ismereteink általánosabb érvényűek, mint a tapasztalat, amelyből erednek. Tetszik, vagy nem tetszik, bele kell törődnünk, hogy jelenleg a tudományok tükrözik vissza legmegbízhatóbban a valóságot, csak kockáztatunk, ha figyelmen kívül hagyjuk őket.

A harmadik feltétel: Ha meg akarjuk érteni, hogy milyen az igazi „élet”, oda kell figyelnünk a múlt üzeneteire, és össze kell egyeztetnünk a tudományok által lassanként felhalmozott ismeretanyaggal. Az olyan ideológiai törekvések, mint Rousseau-nak a természethez való visszatérést hirdető elgondolása, amely a freudi elképzelések előfutára is volt, az emberi természet ismerete nélkül üres szavak maradnak. A múlt nem kínál reményt, a jelen sem megoldást, és akkor sem járunk jól, ha fejest ugrunk egy ismeretlen jövőbe. A megértéséhez nem vezet más út, mint hogy türelmesen, lassan megpróbáljuk megérteni a múltbeli élet tényeit és a jövő lehetőségeit, amennyire a jelenben egyáltalán lehetséges.

Könyvemben tehát az „élet” mindazt jelenti, amit reggeltől estig, a hét minden napján átélünk, ha szerencsések vagyunk, nagyjából hetven éven át, de ha még szerencsésebbek, annál is tovább. Ez túlságosan kecsegtető kilátás a mítoszokban és vallásokban visszatükröződő elragadtatott életfelfogáshoz képest. Ám Pascal latolgatását a feje tetejére állítva (aki a szerencsejátékban tett fogadás esélyeihez hasonlóan vizsgálta, érdemes-e hinni Istenben) az tűnik a legjobb stratégiának (amennyiben kétségeink vannak), hogy ezt a hetven évet tekintsük az egyedüli lehetőségnek a világmindenség megismerésére, és mindent megtegyünk, hogy a lehető legjobban kihasználjuk. Ha ugyanis nem ezt a stratégiát követjük, akkor mindent elveszíthetünk; ha viszont tévedtünk, és van élet a halál után, nem vesztettünk semmit.

Ezt az életet bizonyos mértékben a testünkben lezajló kémiai folyamatok, a szerveink biológiai kölcsönhatásai, az agy szinapszisaiban villódzó parányi elektromos kisülések és az információk elrendezésének a kultúránk által tudatunkra kényszerített mintái határozzák meg. Az életminőségünket azonban – hogy mit csinálunk és milyen érzésekkel – elsősorban a gondolataink és az érzéseink befolyásolják, amelyekkel a kémiai, biológiai és társadalmi folyamatokat értelmezzük. A tudatunkban áramló gondolatfolyam tanulmányozása a fenomenológia területére tartozik. Az elmúlt harminc évben a társadalomtudományok – elsősorban a pszichológia és a szociológia – eszközeivel egy szisztematikus fenomenológia kifejlesztésén dolgoztam, hogy megválaszolhassuk azt a kérdést: „Milyen az élet?” Vagy gyakorlati szempontból megfogalmazva: „Hogyan élhet bárki kivételes életet?”

Ezekre a kérdésekre csak úgy tudunk válaszolni, ha először is jól megértjük, milyen erők alakítják azt, hogy egyáltalán mit tudunk tapasztalni. Akár tetszik, akár nem, el kell fogadnunk, hogy cselekedeteinknek és érzéseinknek megvannak a korlátai. Ha ezeket a korlátokat figyelmen kívül hagyjuk, az ellenálláshoz, végső soron pedig kudarchoz vezet. A kivételesség eléréséhez meg kell értenünk a mindennapokat, a követelményeivel és az esetleges csalódásokkal. Az ősi mítoszokban azoknak, akik boldogságra, szerelemre, örök életre törekedtek, sokszor előbb meg kellett járniuk az alvilágot. Dante művében is a költő csak a pokol szörnyűségeit végigjárva láthatta meg a pompás mennyországot, hogy megérthesse, mi akadályozza számunkra a mennyek kapujának átlépését. De ugyanez áll arra a sokkal hétköznapibb vizsgálódásra is, amelybe hamarosan belevágunk.

Az afrikai síkságokon élő babuin páviánok életük egyharmadát átalusszák, ébrenlétük pedig a mászkálás, a táplálékszerzés és a táplálkozás, illetve a szabad idő között oszlik meg, amikor társas tevékenységet folytatnak, többnyire kurkásznak, azaz tetveket keresnek egymás szőrzetében. Nem valami izgalmas élet, mégsem változott sokat egymillió év alatt, vagyis mióta a közös majomősből kifejlődött az ember. Az élet követelményei a mai embernek a páviánok időbeosztásához nagyon hasonló életvitelt szabnak meg. A legtöbb ember a nap egyharmadában alszik, a fennmaradó idő nagy részében pedig dolgozik, közlekedik, és csak egy kevéske idő marad pihenésre, kikapcsolódásra. Amint Emmanuel Le Roy Ladurie történész írja a tizenharmadik századi – akkoriban a világ legfejlettebb települései közé tartozó – francia falvakról, az emberek legközönségesebb szórakozása az volt, hogy egymás hajából szedegették ki a tetveket. Most természetesen más a helyzet. Ma már van televíziónk.

A pihenés, a termelés, a fogyasztás és a társas érintkezés ciklusa legalább annyira része az élet megélésének, mint a látás, a hallás és az érzékelés többi fajtája. Idegrendszerünk ugyanis egy adott pillanatban csak kis mennyiségű információt képes feldolgozni, ezért tapasztalataink többségét csak sorban, egymás után tudjuk befogadni. Gazdag és befolyásos emberekre mondják: „Egyszerre ő is csak egy lábbal tud bebújni a nadrágba.” Egy időben csak egy falatot tudunk lenyelni, egy dalt meghallgatni, egy újságot olvasni és egy beszélgetésben részt venni. Figyelmünk korlátozottsága meghatározza, mennyi lelki energiát tudunk a világ befogadására fordítani, és ez határozott keretet szab az életünknek. Ezért annyira hasonló, hogy a különböző korok és kultúrák emberei mivel és milyen hosszan töltik az idejüket.

Megállapítottuk, hogy bizonyos lényeges szempontokból sok hasonlóság van az emberek életében. Irányítsuk most a figyelmünket a nyilvánvaló különbségekre! Egy manhattani bróker, egy kínai földműves és egy busman a Kalahári sivatagban első látásra azonban teljesen különböző módon játssza le az emberi életnek ugyanazt az alapvető forgatókönyvét. Natalie Zemon Davis és Arlette Farge történészek a 16–18. századi Európáról írva a következő megállapítást teszik:  „A mindennapi élet a nemi és társadalmi hierarchiák állandó keretei között folyik.” Ez minden ismert közösségben így van. Az egyén életvitele nagymértékben a nemétől, életkorától és társadalmi helyzetétől függ.

Az, hogy valaki véletlenül melyik alomba születik, erősen meghatározza, milyen élményeket szerezhet az élete során. Kétszáz évvel ezelőtt egy angliai iparvidék szegény családjában élő hat-hét éves fiúgyerek minden bizonnyal a hét hat napján hajnali öt körül kelt, besietett a munkahelyére, és napnyugtáig robotolt a csörömpölő mechanikus szövőszéken. Ezek a gyerekek sokszor tízéves koruk előtt meghaltak a mérhetetlen kimerültség következtében. Franciaország selyemkészítő vidékein a szegény családokba született leányok hasonlóan éltek. Naphosszat a dézsa mellett ültek, és forró vízbe mártogatták a selyemszálakat rejtő ragacsos selyemhernyógubókat. Gyakran haltak meg súlyos légzőszervi betegségekben, mivel hajnaltól sötétedésig nedves ruhában ültek.  A forró víztől pedig érzéketlenné vált az ujjbegyük. A nemesi családok gyerekei ezzel szemben táncórákra jártak, és idegen nyelven csevegtek.

Manapság ugyanekkora különbség mutatkozik az egyes emberek életlehetőségei közt. Mert milyen életre számíthat a Los Angeles, Detroit, Kairó vagy Mexikóváros szegénynegyedébe született gyermek? És mennyiben térnek el életkilátásai az előkelő amerikai negyedbe vagy a jómódú svéd és svájci családba született gyermek lehetőségeitől? Nagy igazságtalanság, és nem segít semmiféle ráolvasás vagy ésszerűség, hogy az egyik ember egy nélkülöző közösségben, esetleg még valamilyen születési rendellenességgel kezdi meg az életét, a másik pedig remek kilátásokkal, jó egészséggel, ráadásul tekintélyes bankszámlával vág neki az életnek.

Az élet fő jellemzői állandóak, senki sem kerülheti el a pihenést, az evést és a kapcsolattartást másokkal, és mindenkinek kell valamennyit dolgozni is, az emberiség azonban különböző társadalmi csoportokra tagolódik, és a csoportokra más és más élet jellemző. Ehhez járul még az egyéni életvitel jellegzetes képessége.

Télen, amikor esik a hó, az ablakon kinézve temérdek egyforma hópelyhet láthatunk. Ha azonban nagyító alatt nézzük őket, azt tapasztaljuk, hogy nem egyformák, mindegyikük másmilyen alakú, nincs köztük két pontosan egyforma. Így van ez az emberekkel is. Ha Susanról csak annyit tudunk, hogy ő is ember, máris elég sokat elmondhatunk arról, hogy milyen életet él. És még többet árul el az életmódjáról, ha azt is tudjuk, hogy egy bizonyos közösségben élő amerikai lány, és ilyen vagy olyan foglalkozású szülei vannak. De ha minden lényeges környezeti, külsődleges jellemzőt ismerünk is róla, akkor sem tudjuk pontosan megmondani, hogy milyen lehet Susan élete. Nemcsak azért, mert egy véletlen esemény sok mindent megváltoztathat, hanem sokkal inkább azért, mert Susan maga is alakíthatja az életét. Lehet, hogy nem eléggé vagy egyáltalán nem él a lehetőségeivel, de az is lehet, hogy éppen ellenkezőleg, a születésétől fogva adott hátrányos helyzetén is képes túllépni.

Éppen az emberi tudat rugalmasságának köszönhető, hogy egy ilyen könyvet meg lehet írni. Ha mindent az emberi élet általános feltételei, a társadalmi, kulturális tényezők és a véletlen történések határoznának meg, értelme sem lenne a kivételes élet lehetőségein töprengeni. Szerencsére van annyi tere az egyéni kezdeményezésnek és döntésnek, amennyi már valóban számít. Akik leginkább hisznek ebben, azoknak van a legtöbb esélyük, hogy kiszabaduljanak a végzet szorításából.

Élni annyit jelent, mint tettekben, érzésekben, gondolatokban megélni az életet. Ez a tapasztalás az időben történik, így végső soron az idő a legszűkösebb erőforrásunk. Az évek során szerzett tapasztalatok tartalma határozza meg az életminőségünket. Épp ezért a leglényegesebb döntéseink közé tartozik, hogy mire szánjuk és mire szenteljük az időnket. Természetesen nem csak rajtunk múlik, hogy mire fordítunk időt. Amint már szó volt róla, szigorú korlátokat szab cselekedeteinknek az emberi fajhoz, továbbá egy adott kultúrához és emberi közösséghez való tartozásunk. Mégis van lehetőségünk a személyes döntésekre, és bizonyos fokig az idővel is mi rendelkezünk. E. P. Thompson történész írja, hogy még az ipari forradalom leginkább embert nyomorító évtizedeiben is akadtak olyan munkások, akik a meglehetősen kevés szabad idejükben irodalommal foglalkoztak vagy politikai tevékenységet végeztek ahelyett, hogy a többiekkel a kocsmába mentek volna. Pedig heti nyolcvan óránál is többet robotoltak a gyárakban és bányákban.

Az idővel kapcsolatban sokszor használunk pénzügyi kifejezéseket: beoszt, ráfordít, tartalékol, elveszteget. Ezért állítják egyesek, hogy az időhöz való viszonyunkra a kapitalista múlt nyomta rá a bélyegét. Való igaz, hogy Franklin Benjaminnak, a kapitalizmus nagy hívének egyik kedvenc mondása volt: „Az idő pénz.” A két fogalom összekapcsolása azonban valószínűleg régebbről ered, és inkább épül általános emberi, mint csupán a mi kultúránkat jellemző tapasztalatra. Jó érvek szólnak amellett, hogy inkább a pénz nyeri értékét az időből, mint megfordítva. A pénz egyszerűen csak valaminek a véghezvitelére vagy előállítására fordított idő legáltalánosabban használt mértéke. És azért becsüljük a pénzt, mert életünk korlátait kitágítva képes némi szabad időt biztosítani számunkra.

De mihez kezdenek az emberek az idejükkel? Az 1. táblázat arról ad képet, hogyan töltik el a mintegy tizenhat ébren töltött órát. A táblázat szükségképpen közelítő adatokat tartalmaz, ugyanis az értékek jelentősen eltérnek az idősebbek és fiatalabbak, nők és férfiak, szegények és gazdagabbak körében. Mindazonáltal a táblázat adatai kiindulásként némi képet adnak a társadalmunkban élő tipikus egyén átlagos napjáról. És sok tekintetben közel állnak a többi iparilag fejlett országban végzett időbeosztás-felmérések eredményeihez.

A tipikus napi tevékenységek három nagy csoportra oszthatók. Az elsőbe tartoznak a hasznos tevékenységek, amelyeket a fennmaradásunkhoz és az elemi igényeink kielégítéséhez szükséges javak megszerzéséért végzünk. A mai világban ez lényegében egybeesik a „pénzcsinálással”, mivel a legtöbb dolgot pénzért lehet megkapni. A fiatalok tanulása is idesorolható, az ő esetükben ez megfelel a felnőttek munkájának, mivel a tanulás alapvetően meghatározza a majdani felnőttkori munka minőségét.

Lelki energiánknak nagyjából az egynegyedétől valamivel több mint a feléig terjedő hányadát fordítjuk hasznos tevékenységre, attól függően, hogy mi a foglalkozásunk, és hogy teljes vagy részidőben dolgozunk-e. Egy teljes állásban általában egy héten 40 órát dolgoznak, ami az ébren töltött heti 112 óra körülbelül 36 százalékának felel meg, ez azonban nem pontosan tükrözi a valóságot, mivel a 40 munkával töltött óra valójában csak körülbelül 30 órát jelent, a maradék 10 órát csevegésre, ábrándozásra és mindenféle, a munkával nem kapcsolatos tevékenységre fordítják.

Sok idő ez, vagy kevés? Kérdés, hogy mihez viszonyítjuk. Egyes antropológusok szerint a technikailag legkevésbé fejlett társadalmak, például a brazil őserdőkben vagy az afrikai sivatagokban élő primitív népek felnőtt tagjai ritkán fordítanak négy óránál több időt a létfenntartásra – a fennmaradó időben pedig pihennek, csevegnek, énekelnek és táncolnak. Másfelől a nyugati világban végbement iparosodásnak abban a mintegy száz évében, amíg a szakszervezetek nem érték el a munkaidő korlátozását, a munkások rendszeresen napi tizenkét órát vagy még többet dolgoztak a gyárakban. Vagyis a jelenleg normálisnak tekintett napi nyolcórás munkaidő félúton van a két véglet között.