Ketten a palánk alatt

A mű eredeti címe: Basket League. Due sotto Canestro

Szöveg: Luca Cognolato

Illusztráció: Matteo Piana

Copyright © 2010, Edizioni EL S.r.l., Trieste Italy

Hungarian translation © Király Kinga Júlia, 2012

Kiadta a Manó Könyvek Kft., 2014

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Király Kinga Júlia

Szerkesztette: Csapody Kinga és Csapody Gergő

Szakmai lektorálás: Dr. Sterbenz Tamás

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ISBN 978-615-5220-92-0

Divónak, a legjobb játékosnak

továbbá Dávidnak, Emmának és Szilviának,

akik velem együtt alkotják

a kezdő ötöst.

Segítünk neked helyesen kiejteni a játékosok és csapatok nevét!

Kiejtési súgónkat keresd hátul, ezen az oldalon!

I.

Stifti és Tunya

A kosárlabda becses játéka során két csapat mérkőzik meg egymással, öt-öt játékossal mindenik, egy 28 méter hosszú, 15 méter széles pályán, a két szemközti kosár pedig a rövidebb oldalak közepén helyezkedik el…

Namármost. Felesleges is szót vesztegetni erre, gondolom, egyszer az életben már mind láttatok kosárpályát, mielőtt eldöntöttétek volna, hogy ide toljátok magatokat. Vagy tévednék? A mérkőzés négy negyedben zajlik, egyenként tíz percben, de valójában ennél sokkalta hosszabbra nyúlik, minthogy a versenyórát minden egyes alkalommal megállítják, ha szabálytalanság történik, vagy a labda elhagyja a pályát. Ami pedig igen gyakran előfordul. Namármost. A játék célja az lenne, hogy a labdát valamiképpen az ellenfél kosarába dobjuk, ami két pontot ér, vagyis nem, hármat, ha a hárompontos vonalon túlról találunk be. Sőt, egy kosár egy pontot is érhet, ha büntetődobásról van szó, de erről majd később. Most viszont tűnés!

(Részlet Nyolcszornyolc A kosarazás első és bevezető szónoklata – általános hablaty című művéből)

Stifti szobájának ajtaján egy táblácska függött, amelyen ez állt: VESZÉLYES HULLADÉK – MARADJ TÁVOL TŐLE!

Akkor biggyesztette ki, mikor beköltöztek az új házba, s eleinte remek ötletnek találta, amolyan csúcsfrankóságnak. Most viszont, hogy az ágyról heverve bámulta, már gyermetegnek tűnt, és szomorúság szállta meg, mert ebben az új házban Stifti nem fogadott túl sok látogatót. Tulajdonképpen az anyján kívül, aki a takarítás miatt zargatta olykor, senki nem lépte át a szobája küszöbét.

– Itt kell kuksolnom ebben a lyukban, amit Porto Vecchiónak hívnak, és ahol egy nyomorult senki vagy, ha nem focizol.

Stifti ezt halkan mondta, a Larry Birdöt ábrázoló óriásposzterhez intézve szavait.

– Drága Larry, veled se lenne másként, ha valami hasonló helyen kéne élned. Még a postás is messze elkerülné a társaságodat.

Felkelt az ágyból és a teste nyomát fürkészte, az aggasztó mélyedést a dunyhán, ami félig lövészároknak, félig már-már sírboltnak tűnt. Összeszedte az utolsó dolgait is, majd a hátizsákjába tömködte.

– Hát, így mennek a dolgok idelent. De nehogy elbőgd magad, te vén szamár! Ez az undorító valóság, ideje végre tudomást venni róla.

Stifti visszasírta a régi városkáját, és azt, hogy a váltás örömére szolgált volna, semmiképp se lehetett állítani. A négy háztömb az autópálya mentén mindennek mondható, csak élhető helynek nem. Ha legalább Pesaróba, Velencébe, Sienába költöztek volna! Vagy bármilyen másik helyre, ahol, ha szerény felállásban is, de van egy kosárcsapat. De Porto Vecchióba? Ez felér egy száműzetéssel.

– Stefano!

A folyosóról érkező hang már jó ideje elvesztett türelemről árulkodott.

– Ha nem vagy kész három percen belül, apa nélküled indul el, te pedig bandukolhatsz az iskoláig.

Stifti kinézett az ablakon. Esett. Csöndesen, de kitartóan. Az a fajta eső volt, ami a bőre alá hatolt. Még az időjárás is pocsék ezen a helyen.

– Máris jövök!

Fogta a házizsákját, és még mielőtt kirontott volna, a régi csapatáról készült fotóra tévedt a tekintete. Az a kucorgó alak ott, balra, mosolygós arccal, az volt ő.

A tanítás végére elállt az eső, így Stifti gyalog indult haza. Hogy legyőzze valamiképp az unalmat, útvonalat változtatott, jelentéktelen sorházak csoportja előtt haladt el, amelyeknek az anyja szerint dohány-, az apja szerint sötét hányásszínük volt. Nem tudta eldönteni, vajon ültetvényként gondoljon-e rájuk, amelynek egyes darabjai arra várnak, hogy megsodorják és letüdőzzék őket hamarosan, vagy pedig egy óriás részegségének a végeredményeként. Miközben a jobb cipőjének talpával foglalatoskodott, aggodalmasan méricskélve, hogy épp beletrafált-e valamibe, ami korábban egy kutyához tartozott, a szeme sarkából elkapott egy mozdulatot.

A négyszögű kertek egyikében papírgolyók repültek, majd egy görbe röppályát leírva eltűntek valahol a garázs körül.

Mivel nem láthatta, hogy a dobás kitől származott, sem pedig azt, hogy pontosan hol végezték a labdacsok, közelebb lépett a sövényhez, megfeledkezve a talányról is, ami éppenséggel a cipője talpa alatt lapult. Az utolsó dobásnak annyira tökéletes volt az íve, hogy lecövekelt és kémkedni kezdett a sövény mögül.

A kis kert egyik szögletében felismerte Mattiát, a párhuzamos osztályba járó másodikost, akit a társai Tunyának becéztek.

A lepedő méretű reklámújságokból, amikkel a postaládákat szokás teletömködni, labdacsokat gyúrt, majd a garázs falára szegecselt kávésdobozba célozta őket.

De nem érte be dobásokkal. Cselekkel próbálkozott, elképesztő mozdulatok egész sorát vetette be, mintha a Raptors játékosainak gyűrűjéből kellett volna kitörnie. Körötte sehol egy elfekvő papírgolyó, ez magas dobásátlagának nyilvánvaló jele volt.

Stiftinek módjában állt hosszan megfigyelni, anélkül, hogy a másik észrevehette volna őt. Egy zsákolás kellős közepén azonban mégis megtorpant, mint aki a fagyizóban döbben rá, hogy nincs rajta más, csak egy alsógatya. Mozdulatlanul fürkészték egymást, kettejük közt a sövény, egyikük se tudta, mit kéne mondania.

– Hát – szólalt meg végül Stifti kissé zavarodottan – lássuk, benyomod-e onnan is.

Erre a másik, mintha rugóról pattant volna, felugrott, megfordult a levegőben, és háttal betalált.

– Meg vagy elégedve, ropikám?

Megvolt annak az oka, hogy Stefanót Stiftinek szólították, és ezt az okot nem a kövérségében kellett keresni.

– Stefanónak hívnak. Stiftinek, mert sovány vagyok – nyújtotta át a karját a sövényen. – És nem  Ropinak.

– Mattia, de Tunyának is szoktak szólítani – szorította meg a kezét. – Hívhatsz így is, ha gondolod.

– Nem fogsz megsértődni?

– A Tunya miatt? Ugyan!

Egy darabig némán méricskélték egymást. Innen az egyik, amonnan meg a másik.

– Elég ügyesen dobsz papírgolyókkal, de vajon mit kezdenél egy igazi labdával?

– Ugyanazt, Rop… bocs, Stifti. Pokoliakat dobok azzal is.

– Még új vagyok ezen a helyen. Hol lehet errefelé játszani?

– Van egy palánk a plébánián, idegen. Találkozunk ott fél háromkor?

– Házikat kell írnom, meg kajálnom is muszáj.

– Oké, házikat nekem is. Akkor legyen háromnegyed előtt öt perccel.

– Inkább háromkor.

II.

Plébánia Kosár Liga

A kosarazásban, persze, nem minden olyan egyszerű, mint elsőre látszik. De nem ám! Vegyük például ezt a helyzetet: nem bóklászhattok labdával a kézben, mint Piroska, útban a nagymamihoz. Miközben mozogtok, a labdának érintenie kell a földet, ezt hívják mellesleg lepattintásnak vagy labdavezetésnek. Ha a bogyó a kezetekben van, egy lépésnél többet nem tehettek, különben a bíró lépést füttyent, ami pedig szabálysértést jelent, és a labda átkerül az ellenfélhez, aki majd a pályaszélről fogja ismét játékba hozni, ti meg be kell érjétek a közönség hurrogásával.

(Részlet Nyolcszornyolc A kosarazás első és bevezető szónoklata – tömörített változat fafejűeknek című művéből)

A plébániát könnyen megtalálta. Porto Vecchio egészen kis falucska volt, a templom harangtornyát minden útkereszteződésből látni lehetett. A palánkot meglelni viszont sokkal bonyolultabbnak bizonyult.

Először egy jókora, elkerített és lakatra zárt focipályára akadt, ahol minden bizonnyal vasárnaponként játszottak és edzettek a nagyok. Aztán két kisebb, ugyancsak focipálya következett, ahol fiúk rúgták a bőrt, négy különféle mezben. Végezetül, a templom háta mögött, egy cementudvar jött, ahol nagy tülekedés közepette megint csak egy lasztit hajkurászott mindenki.

Amerre csak nézett, foci mindenütt, kosárpalánknak halvány nyomát se találta.

Stifti dolgavégezetlenül téblábolt egy sort, míg a színes mezes fickók abba nem hagyták a bemelegítést, és rikoltozva oda nem gyűltek a dróthálóhoz.

Eleinte azt hitte, vele lehet valami bajuk, az egyetlennel kerek e vidéken, aki nem focizik.

– Hé, nézzétek! Alvajáró!

– Jóccakát!

– Hé, Tunya, bemutatnád, hogy kell öngólt lőni?

Mattia bukkant fel hirtelen a sarok mögül, és mintha nem is hozzá szóltak volna az imént, elindult lassan a háló mentén, majd meglendítette a karját Stefano üdvözlésére.

– Kerestelek. Menni készülsz?

– Nem, de hát itt semmi sincs, ami egy fikarcnyit is emlékeztetne a kosarazásra.

– Ugyan, gyere velem!

Elindult a drótháló mentén, ugyanazzal az imbolygó járással, és ugyanabba az irányba, ahonnan az imént érkezett. Miközben az edző magából kikelve hívogatta vissza a focistáit, hogy folytassák végre a bemelegítést, amazok továbbra is Mattiának rikoltoztak, aki persze ügyet sem vetett rájuk.

– Ne törődj velük! – fordult hátra Tunya Stiftihez, aki pár lépéssel mögötte baktatott. – Egy időben fociztam velük. Aztán szerencsére abbahagytam. Attól féltem, hogy olyan leszek, mint az ott – mutatott egy alacsony, görbelábú, üres tekintetű alakra, aki az evolúciós létrán a majom és ember közötti átmenet hiányzó prototípusa lehetett.

Egy lecementezett udvarszerűségre érkeztek, amelyet három oldalról magas, telefirkált falak zártak közre, s az egyetlen kosár a kicsorbult palánkon függött, meglehetősen csálén.

– Íme, a Porto Vecchio Kosárlabda-csarnok. Mit szólsz hozzá?

Tunya előszedett egy Lakers feliratú labdát a vaslépcső mögül, ahová korábban rejtette, és helyben állva pattogtatni kezdte. Kábé fél fejjel hagyta maga alatt Stiftit, ezenkívül a két keze óriásira nőtt, amire külön büszke volt.

– Na, belevágunk?

– Hadd lássam, mire vagy képes!

Tunya elindult Stifti felé, és a palánktól néhány méterre, anélkül, hogy megfordult volna, háttal állva dobta el a labdát, az pedig engedelmesen csusszant át a rozsdás gyűrűn.

– Erre varrjál gombot!

Stifti gyorsan megszerezte a labdát, és olyan laposan araszolva, mint egy tarisznyarák, egyik kezéről a másikra pattintotta, az utolsó ujjpercei pedig idegesen remegtek.

Tíz percen keresztül cseleztek, hencegtek, fitogtatták egymásnak a tudásukat, majd végre játszani kezdtek, egy egy ellen, huszonegy pontos céleredményig. Tunya győzött, aki eléggé pontosan célzott, és remek kiugrásokat produkált a kosár alatt. Stiftinek azonban sikerült néhány lepattanót elkapnia, és a hosszú dobásaival, amelyek közös megegyezéssel fejenként három pontot értek, szerzett némi előnyt a második meccs alatt, mikor a szeme sarkából észrevette, hogy a félpálya bejáratánál két lány álldogál a biciklijére támaszkodva.

Aztán Tunya elhibázott egy bedobást, és kétszer is elveszítette a labdát, így a mérkőzés egy tisztes 21–18-as eredménnyel végződött Stifti javára.

Mikor a pályaszélre húzódtak, hogy kifújják magukat, a két biciklis lány közelebb lépett hozzájuk.

– Mattia, megmutatod a tetkódat? Ne kéresd magad, Mattia! Csak most az egyszer!

A lányok a szájuk elé kapták a kezüket, úgy rötyögtek, és vészjóslóan, himbálódzva közeledtek feléjük.

– Csak egy kis csücsköt mutass belőle!

– Ugyan, Mattia, csak nekem!

Tunya meglendítette a kezét, és nevetve üdvözölte őket, majd a barátjához lépett, aki elképedve mustrálta az előbbi jelenetet.

– Láttam már ennél rosszabb kört is, Stifti. Most pedig szépen kifújjuk magunkat, és megmutatom, milyen vagyok, amikor igazi meccset játszom.

– Rendben, főnök, de előre figyelmeztetlek, hogy bármikor megelőzlek, nekem ugyanis nem kell a pluszkilóimat megsétáltatnom a pályán.

– Na, arra tényleg kíváncsi vagyok. Mert ezt a meccset csak véletlenségből nyerted meg – mondta, és úgy hátba vágta, hogy Stifti kis híján hanyatt esett. – Most aztán próbára teheted az igazi Tunyát és az ő tempódobását! Lennénk csak négyen, akkor elkápráztathatnálak a horogdobásommal is!

Stifti felvette a labdát és pattogtatni kezdte, közben a lányokat fürkészte, akik az udvar másik végében álltak. A nevetősebbik egészen aranyos volt.

– Mi ez a tetkós mese?

– Látni akarják a tetoválásomat. Nem hallottad őket?

– Na de van neked olyanod egyáltalán? Ne ugrass! Senki nem tetoválna ki egy kiskorút! Az ki van zárva!

Tunya a sarkára állva dülöngélt egy darabig, végigmérte a lányokat, majd magához kérte a labdát.

– Fel is jelentették a szüleim a fickót, aki a tetkót csinálta, neki pedig el kellett tűnnie sebtiben, bezárva a vityillót, mindent, mielőtt a törvényszékiek kiérkeztek volna.

– Ezt nem hiszem.

Két keresztpassz következett, helyből, majd a lába közt vezette át a labdát.

– Részeg lehetett, nekem meg pénzem volt. Vagy csak idősebbnek hitt. Te is láthatod, hogy nő már a szakállam. Vagy mit tudom én. Mindegy, ő kitetovált, nekem pedig azóta van egy tetkóm.

– Na és a szüleid?

– Harmadik világháború. Valami cefet katonai iskolába akartak küldeni. De mert itt, Olaszországban bizonyos dolgokat tiltanak, apám keresett egy sulit Japánban vagy Németországban, nem egészen értettem, hogy hol. Azokban a napokban, tudod, egymáshoz se szóltunk. Apám hol üvöltözött, hol meg teljesen elkukult.

– Nem hiszem.

– Jaj, Stifti! Nincs valami más hozzáfűznivalód?

Kezdett terhessé válni a beszélgetés.

– Csak nyugi – fogta a labdát, és elindult vele a kosár felé – egyszerűen nem hiszem, hogy tetkód volna. Ez minden.

– De ha egyszer mindenki tudja!

– Nem. Ez csak mesebeszéd, te találtad ki magadnak. Látta már valaki egyáltalán?

– Nem. Ez kizárólag az én ügyem, Stifti. Miért kéne másoknak mutogatnom?

– Na látod. Akkor játsszunk! Enyém a labda.

Tunya rosszkedvűen állt be védekezni a palánk alá.

A mérkőzés a másodiknál jóval rövidebbre sikeredett, szabálytalankodásból viszont nem volt hiány.

Stifti mindjárt az elején megszerezte a vezetést, amit meg is tartott,  21–14-gyel zárták a meccset.

A két lány időközben elillant, ők pedig visszahúzódtak pihenni a fal árnyékába, csak úgy csurgott az izzadság a nyakukon és a gerincükön.

– Szóval nem hiszed. Hát emiatt vesztettem. Bosszant a tudat, hogy nem hiszel nekem. És dühít az is, hogy így kellett veszítenem. Mondd, miért hantáznék neked! Hm, miért?

– Ide hallgass, nem feltétlenül hanta ez… Nevezzük inkább füllentésnek, tessék. Netán valami olyasminek, amit meg akartál tenni, vagy amit majd meg fogsz. És előre elhenceged. De most komolyan. Nem akarlak én megbántani, csak na…

Stifti tényleg nem akarta megbántani, de annyira hihetetlennek tűnt a dolog, hogy ő érezte volna tökkelütöttnek magát, ha ennek a históriának akár egyetlen szavát is beveszi.

– De így is csak hanta marad. Hát nem érted? Így, ahogy az előbb kimagyaráztad. Akkor is egy hazug lennék.

– Ugyan már, játsszunk inkább, nyomás! Kihűlnek az izmaim a sok dumától.

Stifti fel akart állni, de Tunya visszanyomta, és megszorította a karját.

– Ez most komoly dolog. Ülj le!

Stifti hosszan fürkészte Tunya tekintetét, ezúttal mindketten elszántak voltak és éberek. Ez az alak nem normális! Furcsán, háttal célozza be a dobásait, az nem lehet, hogy mindenben neki legyen igaza.

– Csak most, egyetlenegyszer, de soha senkinek nem szabad beszélned róla – Tunya keze a bal vállára csúszott, és megragadta a póló ujjának a szélét. – És köztünk se jöhet szóba többé, rendben?

Stifti képén már épp kezdett volna elterülni egy gonosz vigyor, ami  hirtelen lefagyott.

Tunya arca egyáltalán nem hasonlított azokéra, akik jópofizni akartak volna.

Felfedte a vállát, a csupasz bőrén pedig felbukkant egy kék-piros rajzolat, középen valami kusza szavakkal, amelyeket az ujjbegye még mindig eltakart.

– Egyetlen szót se! Soha!

– Soha! – bukott ki Stiftiből önkéntelenül.

Tunya végül felemelte az ujját, és megjelent egy piros szív, kettétörve, a kék kontúrok pedig úgy gomolyogtak, mint valami sötét fény, vagy mint a füst.

A szavak eléggé olvashatatlanok voltak, és miközben Tunya körbekémlelt, vajon nem settenkedik-e valaki arrafelé, Stifti közelebb nyomta a vállához az arcát, hogy leolvassa a lány nevét, aki ezt a szívet összetörte.

ANYA NEM SZERET.

Stifti döbbenten és hitetlenkedve hőkölt vissza.

– Ne mondj semmit! – fenyegetőzött Tunya. – Egyetlen szót se! Fölösleges. Akkor így éreztem. Egyetlen szót se, óva intelek!

Mikor a póló ujja visszacsúszott, Stifti megrendülten fordult félre, és még sokáig a templomfödém egyik darabját bámulta, amely a falak fölé magasodott. Egész egyszerűen kerülnie kellett a másik tekintetét.

– A szüleim folyton úton vannak, sosincs idejük rám. Úgy éreztem, nagyon is helyes, ha mindezt kívül, a bőrömön is viselem, egy életen át. Mert legbelül már úgyis egy életen át fogom hordani.

Stifti valósággal kővé dermedt. Sokkal inkább a gesztusban rejlő szomorúságtól, mintsem magától a tetoválástól.

– De miért nincs befejezve az írás?

– Vissza kellett volna mennem egy kis utómunkálatra. Második átütésre, ahogy mondani szokás. De magától értetődő, hogy miután a szüleim ügyvédet fogadtak, a tetkós pacák, akinek még az alsógatyája is rajtaveszett volna, bezárt mindent és eltűnt. Így hát lőttek az utómunkálatnak.

– Legalább nem tetézted azzal, hogy engedélyt kérjél egy utolsó simításra. Úgysem értették volna meg.

– Valószínűleg egy bányában végeztem volna, ahol a puszta kezemmel kéne vájnom.

– Vagy valami börtönben, ahol a foglyokat mindenféle kísérleteknek vetik alá.

Nevetve tápászkodtak fel, a kosár alá álltak, és a tetoválást soha többé nem hozták szóba.