Copyright © Forgách András, 2015

ISBN 978-963-310-693-8

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

A Libri Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja

Felelős szerkesztő Nagy Boglárka

Olvasószerkesztő Györke Mária

Borítófotó Forgách András

Szerzőfotó Németh Dániel

Borítóterv Tillai Tamás

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

TARTALOM

ELŐSZÓ

KIVÉGZÉS

LELTÁR

BESÚGÓ

KÍNAI MOSÓSZALON

JÓSNŐ

AZ ELŐADÁS

KORONATANÚ

FELVÉTELI

FORGATÁS

UTÓSZÓ

SZÜLETÉSNAP

A MEGRÁZÓ BESZÉD TELJES, RÖVIDÍTETLEN SZÖVEGE

ELUTAZÁS

SZERKESZTŐ

TAPS

TALÁLKA

FÉNYKÉP

A FŐSZEREPLŐ

AZ ŐRÜLT

FOLYTATÁSOS CIKK

PRÓBA

IGAZGATÓ

VEREKEDÉS

A NAGY GYŰJTEMÉNY

ÉJSZAKA

FŐMŰ

ELŐSZÓ

Kedves Olvasó, az itt következő elbeszélések elé tulajdonképp semmilyen Előszó nem kívánkozik. De ha már ez az Előszó megíródott, nem látom semmilyen akadályát annak, hogy közzétegyem, éspedig ott, ahol az Előszavakat általában közölni szokták, a könyv elején.

A legjobb Előszavak rövidek és lényegre törőek. Én se szeretném magamat túl hosszúra nyújtani. El tudok képzelni könyvhosszúságú Előszót is: ez a kis trükk korunkban gyakran kiáltatik ki szépirodalomnak. De ez itt és most egy becsületes Előszó, mely csak annyit kíván önnön létezésének mentségére fölhozni, hogy egy különleges könyv Előszava. Hogy mennyiben különleges, azt e pillanatban magam sem tudom. Most egy kicsit zavarban vagyok, mert megfelelő jelzőt kellene találnom a novellákra, amelyek még meg sem születtek.

Ilyeténképpen ez az Előszó osztozik az összes Előszavak közös sorsában: olyasféle várakozásokat ébreszt, amelyeket ez a könyv talán nem is fog tudni teljesíteni.

De én egy becsületes Előszó vagyok. Mindig is Előszó voltam, és az is maradok. Nem keresek mentségeket a szerző számára, nem dicsérem túl, nem vagyok olcsó reklámfogás, sem óvatos mellébeszélés. Remélem, nem vagyok túlírva sem.

„Menj, és légy ember”, mondta Seneca. „Menj, és szenvedj te is”, mondta Balázs Béla. „Menj drága gyermek, édes kisfiam”, mondotta Kosztolányi Dezső. E szellemben, várakozásokkal telve, maradok az Önök hű és igaz

Előszava

KIVÉGZÉS

Régebben sokkal egyszerűbben ment a dolog. Hatkor fölébresztették az embert. Előző este sült csirkét adtak, hasábburgonyával és uborkasalátával. Nem érdekes. Pontban hatkor ébresztették az embert egy nagy bögre kávéval, enni már nem adtak, érthető okokból, aztán jött a pap, azt ki lehetett bírni, többnyire ugyanaz a pap jött, egy kövér férfi, nagy bibircsókkal az orra mellett, szájszaga volt, és egyenesen az arcomba beszélt, ráadásul egészen közelről, mintha a cellám egy szűk gyóntatófülke volna. Egyszer már tényleg meguntam, és megmondtam neki, hogy büdös a szája, de nem vette rossz néven, rögtön bekapott egy szem mentolos cukorkát, amit egy felpattintható tetejű dobozból vett elő, aminek a fedelét fehér szirmú virág díszítette, sőt engem is megkínált vele, de én nem vettem belőle, mert a reggeli kávé után nem esett volna jól, és különben is, mondtam, nekem már úgyis teljesen mindegy. Mindig ugyanazt a beszélgetést folytattuk le, én kijelentettem, hogy ugyan nem hiszek Istenben, de szeretek templomokban üldögélni, és tudom, hogy Bach zenéje Isten nélkül se meg sem születhetett volna, se nem is volna érthető, de mire belemelegedtünk volna ebbe a témába – meglepő módon a káplán úr darwinista volt, de azt állította, hogy a két dolog, a hit és a tudomány összeegyeztethető, pontosabban, hogy nem kell őket összeegyeztetni, ezen elgondolkoztam –, jött a börtönparancsnok a két őrrel, akik a csuklómra rabláncot fűzve levezettek az udvarra – szerettem a hosszan kanyargó folyosókat: az egyik ablakból ki lehetett látni a reggel hat harminckor – mert mindig pontosan hat harminckor vezettek végig a folyosón – többnyire teljesen kihalt utcára, de milyen üdítő egy sarkon bekanyarodó autót vagy a szemközti járdán elsiető hajnali alakot megpillantani, ahogy gondterhelten összehúzza magán a ballonkabátját, és fogalma sincs arról, hogy egy halálraítélt bámul le rá!

Lent az udvaron aztán ment minden, mint a karikacsapás.

Bocsánat, egyet elfelejtettem, a borotválkozást. Borotvát mégsem adtak az ember kezébe, mondván, hogy elvághatná a saját torkát vele, de mért tettem volna? Jött a borbély – háromnaponta, mert elég lassan serkent arcomon a borosta –, még a pap előtt, néha előző este, az utolsó vacsora után, ami elég szürreális érzés volt, nem kívánom senkinek, simára borotvált, arcszesztől illatozó képpel ágyba feküdni, a durva ágynemű kínosan dörzsölte az arcomat, de azt semmiképp nem akartam, hogy a borbély vacsora előtt jöjjön, mert a sült csirke és az arcszesz illata legalább annyira nem passzol össze, nekem legalábbis elvette volna az étvágyamat, ezt szerencsére elfogadták, ebben is roppant tisztességesen viselkedett a börtönigazgató úr, aki anyám családja révén távoli rokonom is volt, bár nem jutott időnk tisztázni ezt a kérdést, mert a lelkész látogatása és az udvarra indulás között erre alig maradt két-három perc.

Egy alkalommal mégis megjegyeztem, hogy a neve olyan ismerősen cseng, és akkor mondta, hogy valamelyik nap belekukkantott az aktáimba, és szerinte – bár, tette hozzá huncut mosollyal, ennek most már nincs túl sok jelentősége, amin jót nevettünk mindketten – távoli rokonok vagyunk, és meg kell mondanom, nagyon értékeltem a börtönparancsnok kedvességét, szívmelengetőnek éreztem. Ekkor értünk oda a folyosószeglethez, ahonnan ki lehetett látni a hajnali utcára, a sarkon beforduló autóra és a szemközti járdán tovasiető járókelőre, de mire visszafordultam a börtönparancsnokhoz, már megint mozdulatlanná dermedt az arca, amit nem vettem tőle rossz néven, csak a dolgát végzi, gondoltam, majd máskor megkérdem.

Az az igazság, hogy egy ideje már éreztem, nem jól mennek a dolgok, hogy úgy mondjam, homokszem került a gépezetbe – egyszer sült csirke helyett meggörbült, kétnapos parizert adtak majonézes krumplisalátával, és a börtönparancsnok nem győzött mentegetőzni. Mondta, hogy egyszerűen lehetetlen csirkét fölhajtani a városban, de megígérte, hogy másnapra lesz, mert az ő börtönében az utolsó vacsora igazi szentség, és a bocsánatkérés okozta nagy felhevültségében észre sem vette, milyen vicceset mondott. Én hívtam föl rá a figyelmét. És egyszer meg libát adtak – a börtönparancsnok úr a saját vacsoraasztaláról hozta el nekem, igaz, rágós volt, és öreg, de nagyon jól fűszerezték, az égett részeit különösen szerettem, amiért is külön kézcsókomat küldtem a börtönparancsnok úr édesanyjának, mert a börtönparancsnok úr az édesanyjával élt a börtönben, valamint az első házasságából származó leányával, akiről sok rab ábrándozott. De ennek nincs jelentősége. Ja, nem is mondtam, és ez a legviccesebb az egészben, hogy mindig a cellában olvasták föl az ítéletet, azután jött az utolsó vacsora, minden harmadik nap jött a borbély – kivéve, ha vasárnapra esett a kivégzés, mert aznap a fodrásznak szabadnapja volt, és ezt szigorúan betartották: emiatt egyszer olyan erős volt a borostám, hogy amikor a nyakamba akasztották a kötelet, a dörzsöléstől furcsa reszelő hangot adott ki, valósággal sercegett, és a börtönparancsnok úrnak muszáj volt megállítani egy pillanatra az egészet, odaküldetett egy legényt a hóhérhoz, megkérdezni, mi történt, többet nem láttam, mert a fejemre húzták a csuklyát.

Ott kezdődött, hogy olajos volt a hasábburgonya, hideg és ragacsos, ráadásul az őr, aki beadta, papírtálcán hozta, mellette egy pár virsli, amit nem főztek meg, hanem amúgy hirtelenjében a mikrohullámúban melegítettek föl, szinte fájt nekem a kirepedezett, vonagló virslik látványa, és a mustár – ez volt a legkínosabb – tetején megdermedt, kemény réteg képződött, úgy kellett előbb az ujjammal átszakítani, mert evőeszközt se kaptam, de nem volt mit tenni, ha ez az utolsó vacsora, ez az utolsó vacsora, farkaséhes voltam, és a megszokás is megtette a magáét. Próbáltam elaludni utána, de nem ment, mert alig volt a gyomromban valami, és reggel meg arra ébredtem – fogalmam sem volt, hány óra van –, hogy az épületben néma csend honol, a cellaajtóm meg tárva-nyitva. Dobogó lábakat hallottam, ajtócsapkodást – vártam a papot, még mindig nem akartam elhinni, hogy nem jön, és amikor számolni kezdtem a harangütéseket, meglepődtem, hogy kilencet üt, erre már felültem a priccsemen, megdörzsöltem a szememet, fogtam magam, és kióvakodtam a cellámból. Nem sokkal később odaértem a kiszögelléshez, ahonnan le lehetett látni az utcára: az utca most tele volt járókelőkkel, szinte hátrahőköltem, hiszen az elmúlt években, amikor erre vezettek, már megszoktam, hogy csak egy-egy elsiető alakot látok odalent, teljesen elszoktam a tömeg látványától.

Kint az utcán – hideg novemberi nap volt, mintha csak ma lett volna, s most nem akarom részletezni, hogy mennyire nem állt velem szóba senki, már az első mondatomra, amit végig sem hagytak mondani, megrázták a fejüket, nyilván azt hitték, koldulni akarok, zoknim nem volt, a fapapucs véresre dörzsölte a bokámat – egy idő után, a hidegtől reszketve, éhesen csak arra tudtam gondolni, hogy este ötre visszamegyek a cellámba, mert egy fillérem sincs, és ott legalább az utolsó vacsorát megkapom. Titokban abban reménykedtem, hogy estére a dolgok rendeződnek, hajnalban jön a pap, utána a börtönparancsnok, és visszaáll minden a régi kerékvágásba.

De nem így történt.

Alkonyatkor – fogalmam sincs, hogyan kerültem oda – a külvárosban, egy játszótéri padon ülve dideregtem. Két komoly kisgyerek állt előttem, és kaviccsal dobáltak. Erre ébredtem föl. Az egyik kavics a fejemen koppant – álmomban éppen ott álltam a megszokott kivégzőudvaron, a hóhér a fejemre akarta húzni a csuklyát, amikor hirtelen látom, hogy az enyhén kopaszodó hóhér arca, ez a kellemes arc, összegyűrődik, mint a sztaniolpapír, és lángra lobban. Fölugrottam a padról, a két kisgyerek ijedten sikoltva elfutott, mint aki kísértetet lát, mire én – az éhségtől támolyogva álltam ott, a fejemen lecsurgó vér elért a számig, és mikor megéreztem a vér sós ízét, nyalogatni kezdtem – azt veszem észre, hogy futva közeledik felém egy nő, az esernyőjét rázva, nyomában egy férfi, és torkuk szakadtából üvöltenek, hogy mit csináltam a gyerekkel, erre futásnak eredtem, a papucsom elmaradt, mezítláb futottam tovább, amíg felsebzett lábbal és teljesen kifulladva ki nem jutottam az autópályára. Sarat fröcskölve húztak el mellettem az autók, gondoltam, visszavitetem magam a börtönbe, mert ez egyszerűen kibírhatatlan, de hiába integettem, nem állt meg egyetlen autó sem, vagyis amikor az egyik mégis megállt, és elkezdtem bicegni felé, látom, hogy hokiütővel száll ki a sofőr, amit félreérthetetlenül lenget, ezért elkezdtem rohanni a szántóföldön át, szerencsére a hidegtől már alig éreztem a lábam, csak utólag vettem észre, hogy a megfagyott kukoricaszárcsonkok milyen mély sebeket ejtettek a talpamon, a bokámon, sőt még a combomon is, mert egyszer teljes testtel elvágódtam. A fagyott szántóföldön túl, egy kisebb erdő mellett valami kalyiba állt, a sorsomat átkozva bukdácsoltam a jeges göröngyökön, és a kalyibában – kint már egészen besötétedett – csak rothadt és nedves szalmát találtam, amit a sarokba hordtam, a lábamra is azt terítettem, meg valami régi újságpapírt. Kint egyre hangosabban zúgott a szél. Itt még megölni sem tudom magam, gondoltam, még egy vacak kötél sincs, de még cipőfűző sem, amikor erős nyomást éreztem a vállamon.

– Ki az? – kérdeztem, a fekhelyemen felriadva.

– Én – hallottam meg az ismerős hangot, de még mindig azt hittem, hogy álmodom.

– Miféle én?

– A gyóntatód.

És így volt. Az egész kintlétem, a bolyongás a városban hál’ isten csak szörnyű álomnak bizonyult. A cellaajtóban megpillantottam a börtönparancsnok szigorú, de jóságos arcát, és megnyugodtam.

– Szörnyű álmom volt – mondtam a papnak, miközben felültem, ő kényelmesen leereszkedett mellém a priccsre, és nyújtotta felém a keresztet.

– Csókold meg – szólt a pap.

– Jaj, ne kezdjük elölről – mondtam neki. – Cukorka – tettem hozzá.

Nem kérette magát, azonnal kihalászta zsebéből a felpattintható fedelű dobozkát, rajta a fehér virággal, benne a mentolos cukorkával. Minden rendben volt megint.

LELTÁR

A barátom megkért, hogy legyek ott az átadásnál. Nem igazi átadás volt: azért jöttek, hogy lefoglalják a holmiját. C., a barátom, nevezzük őt C.-nek, nem a banknak tartozott, hanem egy régóta húzódó rendőrségi vagy hatósági ügye volt: zavaros és kellemetlen ügy, amely az idők során számos furcsa hajtűkanyart, meglepő fordulatot vett, maga az eljárás rengeteg pénzébe került, nagyon sok idejét elvitte, utóbb már munkavégzésre is alkalmatlanná tette, miközben az ügy haladt előre az elkerülhetetlen végkifejletig. Eközben C. – akit barátai különben élhetetlen alaknak tartottak, de talán éppen ezt a tulajdonságát kedvelték benne a legjobban, főleg, ha ők voltak a kedvezményezettjei – meglepő ügyességgel számos életveszélyes buktatót kikerült, több száz, sőt állítása szerint több ezer sikertelen beadványt fogalmazott meg, vagyis íratott dörzsölt, de inkább közepes képességű ügyvédeivel, mert sztárügyvédre persze nem volt pénze, hogy legalább késleltesse az eseményeket, de mostanra kifogyott az ötletekből, belefáradt, beletörődött, kiégett benne a tűz, és csak legyintett az egészre. Mindazonáltal megkért arra, hogy ha majd jönnek, így fogalmazott, kérjek tőlük leltárt. Szélesen mosolyogva mondta ezt, mint akit a dolog különben teljesen hidegen hagy. Ismertem ezt a mosolyt, a manhattani koldusok arcán figyeltem meg, a jeges szélben ott üldögéltek a földön egy kosárlabdapálya mellett, az őrület és a nirvána határán: egy pillanatra azt hihette volna az ember, hogy boldog mosoly játszik az arcán, pedig csupa fájdalom volt, és kiszolgáltatottság, maszk, merő önvédelem. Jól tudtam, C. mennyi személyes és intim holmija, számára létfontosságú tárgyak tömege, pótolhatatlan iratok, dokumentumok, sőt felmérhetetlenül értékes műtárgygyűjtemény volt fölhalmozva viszonylag áttekinthető rendben a raktárban, amelyet felszámolni már nem volt ideje, vagy energiája, és amit a rendőrség vagy hatóság most lefoglalni készült, sőt baráti körünkben volt olyan elmélet is, hogy az egész, meglehetősen kétes jogi alapon álló eljárást éppen a gyűjtemény miatt indították ellene, ugyanis meg akarták szerezni maguknak az egészet, és most még nem is említettem az emeleti lakás páratlanul értékes antik bútorait, a szüleitől örökölt gyönyörű mahagóni íróasztalt és állóórát, vagy azokat a legalább százéves, jelentős nemzeti mesterek által szignált olajfestményeket, amelyeknek még a kerete is egy vagyont ért, és a lista ezzel még korántsem teljes. Azon kívül, hogy rettentően fájt érte a szívem, én, aki ennek a történetnek, az elháríthatatlan katasztrófának a kibontakozását már régóta tehetetlenül a távolból figyeltem, nem egészen értettem, hogy mért épp engem szemelt ki erre a kellemetlen feladatra, hogy ott legyek az átadás-átvételnél, de mivel nagyon jó, sőt a legjobb barátom volt, nem mondhattam neki nemet: egyszer én is tehetek szívességet neki, ha ő már annyiszor tett nekem.

Az éjszaka közepén hívott föl, mondván, hogy perceken belül indul, és hosszú időre, talán örökre elutazik; az ágyamból ugrottam ki. Abban a szempillantásban szólalt meg a telefon, amikor a könyv kiesett a kezemből: mintha megérezte volna, hogy elalszom, mintha túl sokáig tűnődött volna azon, hogy felhívjon-e. Az utóbbi időben egyre gyakrabban hívott fel az éjszaka közepén, a legváratlanabb időpontokban, ebből is sejthettem, ha nem tudtam volna, hogy gyűlnek a komor viharfellegek a feje fölött. A házuk előtt várt, a kocsi motorja járt, a család a kocsiban ült, a gyerekek a hátsó ülésen, takarókba bugyolálva, egyikük a felesége ölében. K. egyenes derékkal ült, óvatosan kiintett a lélegzettől párás kocsiablakon, arcán a megszokott üde mosoly, de nem voltam biztos benne, hogy csak a bepárásodott ablak miatt tűnik-e úgy, hogy könnycsepp ül a szeme sarkában. Hűvös tavaszi virradat volt, C. meg én az utcán állva fázósan összehúztuk a kabátunkat, erősen fújt a harapós hajnali szél a rakpart felől, úgy futkosott a házfalaknak csapódva, mint egy megvadult állat. Már nem volt sok mondanivalónk egymásnak. De csak azért se gomboltuk be a kabátunkat, csak összefogtuk, kivörösödött, jéghideg ujjakkal. Már nem emlékszem rá, hogy én utánoztam-e a barátom mozdulatát, vagy ő az enyémet.

– Mindenesetre – mondta búcsúzóul, amúgy nem volt a szavak embere –, kérj tőlük leltárt. Ezek sose szoktak adni, de azért próbáld meg. És forrón, mint akik nem tudják, mikor találkoznak újra, átöleltük egymást, pedig ilyen érzelemkitörésekre nála soha nem volt példa, heves barátságunk egyik oka éppen a kölcsönös távolságtartásban rejlő intimitás volt, szerintem, én legalábbis így magyaráztam meg magamnak.

Nem értettem, mért pont aznap utazik el, amikor az átadás van.

– Fölösleges ott lenni – mondta –, megy minden magától, mint a karikacsapás. Ezek is értik a dolgukat, én is értem, úgyhogy fölösleges ott lenni. Nem is zártam kulcsra az ajtót, menjenek be nyugodtan, legalább nem törik föl.

Az volt a furcsa, hogy abban a szent pillanatban, amikor C. kocsija kifordult az utca végén – épp benyúltam a zsebembe, hogy előhalásszam a gyufámat – mint mikor valaki gyertyát gyújt egy oltáron, jutott eszembe –, a számban már ott lapult a szivar, amire persze ezek után nem gyújtottam rá, mintha így gyászolnám a barátomat –, feltűntek az utca másik végén: két teherautóval jöttek, és mintha csak erre a jelre vártak volna. Zárt, szürke ponyvás, hatósági teherautók voltak, felirat nélkül; a sárral telefröcskölt ponyva helyenként kiszakadt: sem a sofőrök, sem a kocsikísérők nem viseltek egyenruhát; a főnökük, egy nyúzott pillantású, gyérülő hajú, egykor talán szőke férfi, gyűrött szürke öltönyt, drapp lódenkabátot viselt, és láthatóan egész testében meggémberedve ugrott le a sofőr mellől, vadul bevágta maga mögött az ajtót; fakókék, táskás szeme körül szarkalábak, a szemgolyója, mint aki napok óta nem alszik, bevérzett; de a többiek is holtfáradtak voltak, és gyűröttek, mint a ruhájuk; sorban ugráltak le a teherautók fölcsapott ponyvája alól, mint akik ott töltötték az éjszakát a platón; és miután leugráltak, sokáig ropogtatták az ízületeiket, rágyújtottak – kattantak, villantak a kis öngyújtók, kivétel nélkül mindenki rágyújtott, fújták a kék füstöt, félhangosan beszélgetni kezdtek, mintha én ott se lennék. Tréfálkoztak, guggoltak, tornászgattak, egyébként mindvégig halkan, hogy föl ne verjék az utca csöndjét, gondoltam, és a mélyen alvó lakosságot, miközben én a főnökükkel tárgyaltam, aki indult volna rögtön be a házba, rólam tudomást sem véve.

Hétvége volt, az égbolt fényesedő azúrján még reszketett pár csillag, de néhány fiatalon kívül – akik jókedvűen üvöltöztek a sárhányók közé leroskadt lány fölött, akinek üresen öklendező gyomra borzalmas hangokat adott ki – senki sem járt az utcán.

– Minden rendben – mondtam a lódenkabátosnak köszönés helyett, mire ő valósággal fölhorkant a meglepetéstől –, a barátom nem él ellenvetéssel, csupán leltárt kér.

Pedig látnia kellett engem már előbb is, mert a részeg diákokon kívül, akik aztán elvonszolták a bábként össze-összecsukló lányt, más nem járt az utcában, sem a zsákutcához hasonlító hosszúkás belső udvarban, ahová a teherautók, a magas téglafal mellé, két didergő platán alá, nagy fékcsikorgatás közepette végül beálltak, és ahová lassan, megfontoltan beballagtam utánuk. Azzal hízelegtem magamnak, hogy a barátom aktáiból a lódenkabátos már ismerheti az arcomat, s ezt a feltevésemet az is igazolni látszott, hogy mostanáig kerülte a tekintetemet. Mindenesetre, amikor megszólítottam, gyulladt szemhéja megrezzent, de csak egy pillanatig csodálkozott, aztán előzékenyen biccentett, és attól fogva úgy beszélt velem, mintha régről ismernénk egymást. Bár volt ebben valami sértő, de nem foglalkoztam ezzel.

– Tudom – felelte –, de mi sohasem adunk leltárt.

– De hát hogy képzelik? – próbáltam udvariasan fogalmazni. – Ennyiféle holmit elvisznek, leltározás nélkül, és ráadásul egy olyan vitatható ügyben, amelyben még a föllebbezés is hátravan, ami után esetleg mindent vissza kell szállítaniuk?

– Az nem a mi dolgunk – felelte gondolkodás nélkül –, nem mi hozzuk vissza a holmit, mi csak elvisszük.

Amíg így elvitatkozgattunk, a munkatársai nem fogtak hozzá a rakodáshoz; néha odapillantottak felénk, különben elvoltak; cigarettáztak, ugratták egymást, lökdösődtek, mint iskolaudvaron a diákok, vagy amint ez hűvös hajnalokon szokás, és vártak a főnök utasítására. A főnök ugyan elég határozottnak mutatkozott, de érveimet nem igazán tudta megcáfolni, és én, minden bátorságomat összeszedve, kissé emelt, de udvarias hangon azt kérdeztem tőle, hogyan fogják tudni, mit vittek el, ha egyszer nem vették jegyzékbe? Erre ő, halkan, fáradtan és vontatottan – mint aki ezt ezerszer elmagyarázta már – azt kezdte fejtegetni, hogy képzeljem el, mi lenne, ha itt most mindent jegyzékbe vennének, hogy arra egy álló nap, sőt egy teljes hét sem volna elég; és ha mindenhol jegyzéket vennének föl, akkor sohasem érnének a végére; ennek pedig nem volna semmi értelme, stb. stb.

– De – mondtam neki – ebben a gyűjteményben és lakásban rendkívül értékes holmik, személyes holmik találhatók, sőt történelmi értékű tárgyak, amelyek örökre elveszhetnek teljesen értelmetlenül! Ennek a felelőssége nem nyomasztja? – Amire csak szárazon annyit felelt, hogy akkor is elveszhetnek, ha leltárba veszik őket, amiben viszont igazat kellett adnom neki.

Így ment ez vagy másfél órán át, nem is nevezném ezt vitának, voltaképpen csak beszélgetés volt, holtfáradt, viszonylag civilizált beszélgetés, egy tárva-nyitva hagyott udvari lakás ajtajában, és bár könnyűszerrel félretolhattak volna, mivel semmilyen írott felhatalmazással nem rendelkeztem, ez egyiküknek sem jutott az eszébe. Kettőnk közül legfeljebb én lehettem illetéktelen, de mivel úgy éreztem, hogy a kérdéseimre nem kaptam valódi választ, és mivel ő is úgy érezhette, hogy amíg ez a kérdés rendezetlen, addig jobb, ha ők sem látnak munkához, ezért csak álldogáltunk. Én időről időre megpróbáltam őt meggyőzni, vegyen föl mégis leltárt, ő viszont arra hivatkozott, hogy akkor nem végeznének sose; patthelyzet. Megkínált cigarettával, mondtam neki, én szivarozom, mondta, hogy gyújtsak rá nyugodtan, mondtam, hogy inkább nem, műanyag pohárban forró kávét is hozatott, cukor és tej nélkül kértem, borzalmas volt, csupa zacc, de megittam, gondoltam, talán segít. De nem segített, így hát bementem utána a lakásba.

– Mindegy – mondta –, úgyis elviszünk mindent. – Sokáig ácsorogtam bent a félhomályban, és úgy látszik, ez többet ért minden érvnél, mert emiatt még egy ideig mégsem akartak nekilátni a szállításnak. Már majdnem elmúlt nyolc óra, amikor megjelent az igazi főnök, a főnök főnöke, aki az összes átvételért felelős volt; ugyanolyan gyűröttnek és kialvatlannak látszott, mint a kollégája, csak vidámabb volt nála; és láthatóan tele energiával. Neki mintha kifejezetten jót tett volna, hogy keveset aludt. Panyókára vetette hosszú barna bőrkabátját, a nadrágján a sliccét se húzta föl rendesen, az inge félig kilógott a nadrágból, a szőrös hasa is kilátszott, de amikor fölvetettem neki a leltár kérdését, vidáman fölkiáltott:

– Ma még nem kávéztunk! – Belém karolt, és kikormányzott a lakásból, előzetesen jelezve, hogy szerinte nem lesz semmi akadálya annak, hogy leltárt vegyünk föl, ha ez az óhajom, de ahhoz, hogy leltárt tudjunk fölvenni, előbb föl kell rakodni a teherautókra, és közben nyugodtan fölvehetjük a leltárt, ez így logikus.

Ha nincs ellene kifogásom, hogy hozzálássanak, akkor leltárt is föl tudnának venni; ezt olyan kitörő vidámsággal mondta, hogy kissé gyanakvó lettem, úgy éreztem, úgy bánik velem, mint egy bolonddal; mindent megígér, és közben összekacsint a többiekkel a hátam mögött, én viszont ragaszkodtam hozzá, hogy még előtte vegyék föl a leltárt, erre azt felelte, hogy az sem lehetetlen, ugyanis a dolognak semmi jelentősége nincs, mivel senki sem garantálja, hogy a vizsgálatok lezárultával a holmikat újra össze lehet szedni. Mindent annyira fel fognak dúlni és forgatni, annyiféle helyre kerülnek ezek a tárgyak, amelyeket mind külön-külön meg kell vizsgálni, laboratóriumban és másutt, hogy szinte lehetetlen lesz újra ugyanígy összerakni őket.

– Éppen ez a szórakoztató ebben a munkában – jegyezte meg –, ahogyan egy élet által összehordott rengeteg holmit mi széthordunk; na de hát az ember nem választja a foglalkozását magának. – Neki voltaképp nincs oka panaszra, mondta, mert jól keres, és az emberek sokkal megértőbbek, mint eredetileg gondolta volna, de legalábbis nem kötözködnek, nem akadékoskodnak, és néhány esettől eltekintve le sem köpik, pedig erre is számított még a legelején.

– Áll az alku? – kérdezte, de én, most már kissé szemtelenül, kijelentettem, hogy nem állapodtunk meg semmiben. Az emberek eközben mellükön összefont karral álltak a lódenkabátos mögött, aki, mint egy edző vagy bandavezér, felemelt kezével csitította őket. Valószínűleg csak azért vagyok ilyen bátor, gondoltam, mert nem a saját ügyemben járok el, hanem a barátoméban.

– Nem rólam van itt szó – mondtam rögtön a bőrkabátosnak –, hanem a barátomról. Nem tehetem meg vele, hogy nem kérek leltárt, ha egyszer megígértem neki.

– Ebben teljesen igaza van – felelte vidáman a bőrkabátos, és végre fölhúzta a sliccén a cipzárt –, a barátja ezt kérte öntől, és ön most teljesíti a barátja kérését. Nos, ha úgy gondolja, erről is beszélhetünk.

Amikor késő este végül hazaindultam, zsebemben a gondosan összehajtogatott és lepecsételt papírlappal (csodák csodájára volt náluk pecsét), tökéletesnek ugyan nem nevezhető, de hozzávetőleges leltárral, ami, úgy gondoltam, még mindig jobb a semminél, mert legalább részlegesen bizonyítani lehet, mit vittek el, majdnem elégedett voltam. Végül is megengedték, hogy összeírjam, amit tudok, miközben nagy tempóban hordták a holmit kifelé; és én összevissza loholtam, mialatt szétszedték a még embermeleget lehelő lakást: ezek a nagydarab, goromba fickók meglepően jól tűrték, ha megkértem őket, hogy tegyék le ezt vagy azt a ládát, vagy a dögnagy íróasztalt, hogy megnézhessem, mi maradt a leragasztott fiókokban; ha kivettem egy vaskos dossziét valamelyik nagyobb halomból, és hozzávetőleg felmértem, milyen iratok lehetnek benne, majd tételről tételre följegyeztem, a fejüket csóválva ugyan, de vártak. Kifejezetten készségesek voltak, miközben én ott futkostam közöttük, mint egy őrült svábbogár; számoltam a székeket, összeírtam a gyerekjátékokat, megpróbáltam megkülönböztetni a szőnyegeket, fölbecsülni a könyvtárban található könyvek számát, közben néha fölmásztam az egyik vagy másik teherautóra, ha úgy éreztem, valami elkerülte a figyelmemet, hogy megnézzem még egyszer egy lejátszó gyártási számát, vagy eszembe jutott, hogy nem írtam föl, milyen típusú a televízió, közben néhány háztartási gépet is sikerült azonosítanom, nem beszélve egy gyönyörű porcelánkészletről, amiből egy tányér és két kávéscsésze szállítás közben összetört, én ezt is fölírtam, nem bánták, és meglepően sok mindent sikerült így rögzítenem. Este teljesen kifulladva, száraz torokkal, égő szemmel, miközben hátamra hűlt a lucskosra izzadt ing, és olyan izomlázam volt, mint legutoljára talán favágás után, éhesen és szomjasan megálltam az utca közepén. Egész nap eszembe se jutott enni; pedig ők, igaz, csak késő délután, tartottak egy rövid ebédszünetet; de én még azt az időt is ki akartam használni arra, hogy mindent fölírjak, amit csak tudok; most rettentően éhes és szomjas voltam, de nem boldogtalan, mert az eredmény – bár csak improvizáltam, hisz mindebben nem volt gyakorlatom – egész tisztességes és megbízható lett, megítélésem szerint és a körülményekhez képest.

Ahogy késő este, már 11 körül vonszolódtam az üres utcán hazafelé, nem tudtam, érzékcsalódás-e csupán, vagy a hajszolt nap, a folyamatos irkálás miatt látom úgy, mennyire kihalt a város: egy-egy árnyék surrant csupán a falak mentén. Vöröses fényben úszott az utca, a lakásokban itt-ott villanyok égtek, de számos ablak reménytelenül sötét volt, mintha be is lett volna törve, s mintha fölgyújtott autógumi kesernyés, könnyfacsaró bűze csapott volna orron. Túl sok törmelék volt az Oktogonnál a járdán; a Liszt Ferenc téren ázott, szakadt könyvek hevertek szanaszét, mintha átment volna rajtuk egy úthenger.

Mondom, egyáltalán nem voltam benne biztos, hogy nem holtfáradt elmém koholmánya mindez; a sárgán villogó lámpák alatt időnként kamionok és teherautók robogtak át az útkereszteződéseken; a kipufogógáz kékesen megült az úttest felett, ingerelte az orromat. Végül, zsebemben a nehezen megszerzett leltárral, lecövekeltem a McDonald’s fényes kirakatablaka előtt. Odabent egy hajléktalannak látszó fogatlan öregember nyammogott a sült krumpliján, rossz arcú nő takarított: néha ráförmedt az öregre, de a vénember nem zavartatta magát, egyenként helyezte a kihűlt sült krumplikat a szájába, ott állt előtte egy nagy halom, különböző papírtálcákról összekaparva, egyik mustáros, másik ketchupos, rossz volt nézni. Egy távoli kirakatban, egy plazmatévén, az utca túloldalán valami meccs ment; oda akartam menni, hogy megnézzem, kik játszanak, de annyira fáradt voltam, hogy mozdulni se bírtam.