Berta Ádám

Egon
nem fáradt

– részlet –

KALLIGRAM
2015

Berta Ádám: Egon nem fáradt

KALLIGRAM
2015

Copyright © Berta Ádám, 2011, 2015

ISBN 978-615-5454-90-5

Borítóterv Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Forgalmazza eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Bari

1

Kávét főz. A zaccban ott az egész világ, mondogatta az apja szerint a nagyanyja. Persze ez most nem török kávé, csak nescafé az automatából. Celal kisandít a kirakatüveg túloldalán ébredező körútra, a járda még kihalt, de a villamos már jár, és percenként nyolc-tíz kocsi is elhúz mindkét irányba. Szemerkél az eső. Munkaidő. Mióta itt él Magyarországon, ébredés után legkésőbb másfél órával már beindult az ébrenlét oroszlánrészén elterpeszkedő meló. Olyan volt, mint egy fekély, ami nem marad hatástalan a testre Celal dolgos fiú lévén nem is bánja ezt, csak tényszerűen elkönyveli magában. Az élet rendje, hogy mindenkinek meg van szabva valami változatlan kötelezettség, valami állandó feladat, ami folyton újratermelődik, és nem hagyja, hogy a világ dolgai a maguk esetlegességében forrjanak ki. Szinte még a szabadnapokon sem, hiszen ekkorra marad minden olyasmi, amit egyébként a munka miatt nem végez el. Ha pedig mégis megindulok az orrom után – szőtte tovább gondolatait Celal, miközben kivett a vödörből egy szivacsot, kinyomta, és végigtörölte vele a pultot –, rögtön belekeveredik a hangulatomba valami kis irány vesztettség. S kicsit bűnösnek is érzem magam Ezzel mások is így lehetnek, ezért van, hogy csak kevesen szeretik a szabadidejüket magukban tölteni. Főleg azok közül, akiknek kevés van belőle – s persze, akik megtehetik, hogy ne legyenek egyedül, mert rendelkezésükre áll a többi emberi lény társasága, vagy legalábbis néhányé. Azt hiszem, ezért is beszélnek olyan sokat az emberek – Váratlanul ez a gondolat villant be Celalnak, akit kollégái – Gyöngyi, a salátáslány, és Ervin, a másik giroszosfiú – hallgatagnak tartanak. Már vagy öt hónapja itt dolgozik Budapesten, de még nem sok minden derült ki róla. Jawdettel, a libanoni főnökkel kicsit többet beszélgetett. Celal sosem siet, és mindent szívesen letisztogat zárás után, így aztán általában kettesben maradtak a büfében. Amikor be lemerült a krómozott felületek súrolásába vagy épp a mosogatásba, a monoton izommozgás hamar kikapcsolta a jelenlét szűkös tér-idő metszetéből: ilyenkor napsütötte hazája, a szerető családi környezet nem fakuló emlékei rohanták meg. Felnőttem. S bármennyire is akartam, nem léphettem apám nyomába – Ez a mondat afféle kupak, ha bármi kizökkenti merengéséből, rendszerint ezzel az észrevétellel zárja le a jóleső, szívet melengető tűnődést, s igazodik vissza a munkaidő, a pult mögötti élet állandóan újratermelődő kívánalmaihoz. Apja sosem szokta volna meg, ami őt itt körülveszi, ebben biztos Celal. Az állatok, a fülledt udvar, az ódon ház generációk sokaságához visszanyúló atmoszférája mindannyiukat úgy szippantotta magába, hogy amíg ott élt, a többiekkel együtt tudta, a húsába vágva érezte át a bizonyságot minden pillanatban: lehetetlen elhagyni a szülőfalut.

Belekortyol a kávéba. Sok cukorral issza. Ilyenkor reggel csak ő van bent a büfében, kilenc után kezdenek szállingózni a többiek. Elvileg tízkor nyitnak, de tizenegy előtt alig jön valaki. A kavargó zaccban gyerekkorában ugyanolyan alakokat, táncoló formákat pillantott meg, mint a tábortűzben szokás, és esténként otthon, vagyis Orczy téri albérletében még ma is minden este a fazékba bámul, miközben az édes, sötét kávét forralja.

– Nincs ráhullik – magyarázta libanoni főnöke, Jawdet, mikor Celal arról kérdezte, merről szokta letenni a fejét az ágyon. A férfi az ágy ablaktól távolabbi végébe mutatott, eszerint a lába van az ablak alatti radiátor felől. A hűvös, kora őszi utcán egész a felhőkig magasodó légoszlopokból, ahogy a szél oldalba vagdosta, a nyitott ablakon egy-egy löket valóban behullott a szobába, de Celal nem tudta, ettől nem édesebb, frissítőbb-e az álom. De végülis az a lényeg, hogy Jawdetnek így felel meg. Egyébként meg ideiglenes az egész helyzet: a főnöke csak szeptember huszadika óta lakik Celalnál. Azt mondta, két hétig marad, saját, kilencedik kerületi bérleményében csőtörés volt, ezért a nappalit leszámítva az egész lakást felújíttatja, a barátnőjéhez pedig nem mehet, mert szakítottak.

Celalnak sem volt barátnője, amióta Budapestre került Egészen április óta. Korábban is volt már egy-két ilyen szerencsétlen időszak, csendesen tűrte, nem fújta fel jobban a dolgot, nem rágódott rajta. Szembenézett a hiánnyal, akként fogadta el, ami. Igaz, a teste sajnos gondoskodott róla, hogy egy nap többször is szembesítse a ténnyel: hiányérzete van. De éppen azt követő nap, hogy Jawdet megjelent nála egy nagy sporttáskával az Orczy téren, Celal becsajozott. Vasárnapra esett a szabadnapja, úgyhogy gondolt egyet, koradélután elvillamosozott a Művészetek Palotájáig, és jegyet váltott Wagner Parsifal című operájára. Még majdnem egy óra hátra volt a kezdésig, de azért odabandukolt a terem bejáratához, hogy lássa, hol kell majd bemenni. Wagnert kisiskolás kora óta ismerte, apjának volt egy rongyosra olvasott operakalauza, bár sosem járt operába, mindig azzal szórakoztatta a gyerekeket, hogy esti mese helyett felolvasta egy-egy híres előadás kivonatos cselekményét. Wagner ezen túlmenően is a család kedvence volt, egyszer a piacon ráakadtak egy regényes életrajzra, amelynek lapjain megelevenedett a zeneszerző élete. Ettől kezdve igazi mesehőssé vált Richard Wagner a kis Celal és testvérei számára, rögtön Miki egér és Plútó kutya mellé kerülve főszerepet játszott a gyermekek képzeletében. Most, amikor Celallal szembejött a budapesti utcán a Wagner-plakát, a fiú régi ismerősként köszöntötte a nevet, akinek szerzeményeiből soha egyetlen dallamot sem hallott még, de a Niebelung-gyűrű és a Parsifal rövidített történetét kívülről fújta. Égi jelként értelmezte, hogy az előadás napján nem kell dolgoznia, úgyhogy, amikor az idő eljött, lelkesen lépcsőzött le-föl a teremhez vezető útvonalon, a nézőtér egyelőre zárt ajtaját is megpróbálta, nyugtázta, hogy bentről nem szűrődik ki semmilyen hang, és boldogan állapodott meg egy agyoncukrozott kávé mellett a Müpa büféjében. Nem gondolta volna, hogy Edina, a jegyszedőlány lesz a barátnője, aki alig fél óra múlva meglepetten tépte el Celal jegyét. A fiúnak nem fért a fejébe, hogy történhetett ez. Maga a titok Edina rögtön kiszúrta a tömegben a sok öltönyös, középkorú pár, és fiatal, borderline sznob yuppie között a körúti giroszosfiút, aki legalább háromszor csinált már neki dönerszendvicset a nyáron.

– Szia – mosolygott Celalra, miközben letépte a jegyéről az ellenőrző szelvényt, hiszen égi jeladásként értelmezte a találkozást, amely gyökeresen átalakította véleményét a giroszbüfék dolgozóinak zenei ízléséről. Eddig ez a vélemény persze teljesen általános volt, és minden alapot nélkülözött, most viszont Edinát üdítő bizonysággal töltötte el a tudat, hogy a zömök török srác, aki reggeltől estig ott áll a nyársra tűzött bárányhústömeg mellett, szabadidejében, ha teheti, Wagnert hallgat.

A felvillanyozott lány másnap találékonyan és fürgén oldotta meg a szendvicsvásárlásnak álcázott telefonszámcserét, s harmadnap már lelkesen vetette magát a hüledező Celal karjába a pesti éjszakában. A fiú az első meglepetésen túllendülve nagyon is jól tudta, mi a dolga, és az idilli együttlét hamarosan az Orczy téri albérletben folytatódott. Jawdet nem volt otthon. Az együtt töltött esték Edina és Celal számára is afféle édes, utánozhatatlan szigetet növesztettek a szívben és az időben, ahova mindig visszaérkezhetnek. Végső helyet találtak egymás ölelésében, ami egyszerre otthon és egzotikum; Edina meséltette őt a számára ismeretlen Törökországról, egymás történetei végeérhetetlen közvetlenséggel lengték be képzeletük minden zugát.

– A telep szemétdombra épült.

Ahogy Celal ezt kimondta, Edina máris maga előtt látta a darukat, a port, a sok teherautót, az öreg házzal szemközt, az út túloldalán felnövő új városrészt, amely idővel majd bekebelezi kedvese szülőfaluját. Celal pedig önkéntelenül arra gondolt, mennyire valószerűtlen volt az a nap, amikor a régi piactérre befordult az ócska, piros busz Mindenkivel aláírattak egy nyilatkozatot, melyben az aláíró elismeri, hogy az esetlegesen bekövetkező tragédiáért magán kívül senkit sem tesz felelőssé Még ekkor sem hitte el, hogy tényleg utazik. Ami kevés cókmókja volt, már összeszedte, de el sem tudta volna képzelni Isztambult, sem a külföldi országok hideg, éles kontúrjait, a furcsa felhőket, amelyek néha egész napra elfedték az eget. Csak amikor ráesteledett a buszban, és a távolság fogalma egészen átalakult a fejében, s vagy százszor annyi kilométert megtettek egyhuzamban, mint amennyinek a létezéséről Celal valaha is álmodott, akkor jutott el az agyáig, hogy milyen elaludni és felébredni teljesen egyedül, testben ugyan a többi leendő vendégmunkás között, de távol nagyanyjától, apjától, húgaitól és öccsétől, mindenkitől, akivel eddig szót váltott életében.

– Folytasd – unszolta Edina az elcsendesedett fiút – Most mire gondolsz?

– Egy nagy poros síkság közepén emelkedett ez a néhány ház Hétemeletesek voltak, a faluban pedig, az útnak ezen az oldalán minden földszintes. Mire megépült a telep, többé délelőtt nem sütött be a konyhánkba a nap. Nagyanyám kiállt a ház elé, és csak nézte, nézte, mi történik szemközt. Láttam rajta, hogy sosem fogja megérteni, mi ez az egész Én sem tudtam. Csak azóta olvastam erről az interneten a Hürriyetben: elővárosi fejlesztések. Malatya bekebelezte a falunkat, városi kerület lesz belőle, idővel pedig skanzen. Nagyanyám kislánykorában, sokszor elmesélte – sóhajtott Celal –, minden másképp nézett ki. Keletre és nyugatra nem volt semmi. Így mutatta mindig, a két alkarját lengetve, mint a vészkijáratok irányát ismételgető légikísérő. Ez a két szál drót kötött minket a világhoz, a villany.

Edina mélyen Celal szemébe nézett, aztán karjába vette a fiút. Alig egy hete ismerték egymást, de ez már rég nem számított. Ahogy most a srác tekintetében nagyanyja letűnt világa, a poros, ódon múlt minden állandósága sejlett fel újra, úgy az ölelkező lány és fiú élete is összeszövődött. Történeteik átitatták egymás gondolatait, átjárták egymás szellemét; mire megépítették saját személyes keresztútjukat, addigra mindig is keresztút állt azon a helyen a múltban, s mindig is állni fog ott a jövőben.

Alig egy hete ismerték egymást, de Celal máris megváltozott arckifejezéssel, megújult tartással tisztogatta a büfé berendezését. Egyik nap épp egy tálca friss, pisztáciás süteményt hozott elő hátulról, mikor három borotvált fejű, kigyúrt, bőrjakós figura rontott be az üzletbe. Az egyik behajított egy széket a salátáspultba (Gyöngyi sikoltva bukott le), a másik förtelmes bőgéssel rángatta ki a helyéből az oldalsó pultot, hogy felborítsa, de nem boldogult, a harmadik megelégedett azzal, hogy bakanccsal tiporjon bele a coca-colás hűtőbe. Ervin úgy elkezdett hátrálni, hogy menten felrúgta a felmosóvödröt. Megkérdezni senki sem merte, hogy mi történik Jawdet nem volt ott a büfében, kiugrott valamit elintézni. A három felbőszült garázda amilyen gyorsan bejött, távozott is, mindenesetre hamarabb, mint ahogy Gyöngyi, Ervin és Celal felocsúdott. Csúnyán káromkodtak, fenyegetődztek, aztán elmentek.

Jawdetet mobilon hívták egyből, hogy mi történt, jöjjön A főnök napjának további része el is ment a rendőrségi jegyzőkönyvvel, az ügyintézéssel a biztosítóban. Gyöngyit, Ervint és Celalt szinte nyomban hazaküldte azzal, hogy reggel érjenek be, amilyen korán csak lehet. A büfé bezárt, az elektromos nyársat lekapcsolták, másnap is csak késve nyitottak, miután pótolták a pult eltört plexiellenzőjét és kitakarítottak. A támadás estéjén Jawdet fél tizenegy után futott be az Orczy téri albérletbe. Edina és Celal éppen a konyhában ücsörögtek két bögre kávé fölött. Odahúztak a főnöknek egy harmadik széket, a kerek, bádogburás lámpa barátságos fénykörében lassan elmondatták vele, mit intézett. Nem faggatták, csak hagyták, hogy kiöntse a szívét. Celal nem kérdezett arról, mi köze lehet a libanoninak a tapló, kopasz maffiózókhoz. Kedvesét ellenben nagy gonddal bemutatta Jawdetnek. A libanoni azonban futó helóval intézte el a dolgot, közben matatni is kezdett valamivel a sporttáskájában.

– Egymást ismerjük – morogta, továbbra sem sikerült kirángatnia, akármi is volt az, amit ki akart rángatni a fekete-katonazöld Head táskából.

Celal hitetlenkedve nézett rá. Edina zavartan mosolygott. Végre a libanoni is fölegyenesedett.

– Már hogyne ismernénk egymást – mosolygott ismét.

Celal lassan kiitta kávéját. Nem szólt semmit.

– És akkor még pontosan hogy ez volt? Hogy romboltak a bolt? – kérdezte Jawdet.

Napközben valóban nem volt ideje kikérdezni Celalt a részletekről. De a török fiú most nem tudhatta, vajon nem csak témát akar-e váltani a főnöke. Úgy érezte, nem önmaga. Nem nézett Edina felé. Alvajáróként zöttyent vissza a stokira, és kívülről látta magát.

– Beszálltak a kocsiba, és elhajtattak.

Ezt ő mondta. Visszhangzott saját tompa hangja a fülében. Mondhatnám, miközben zajlott a régi, új élet kezdődött Ez most nem visszhangzott. Ezt csak gondolta, nem mondta ki.

– De mi előtte történt? – pillantott a hamuszürke Celalra Jawdet.

– De nem ugrottam oda. A többiek sem.

Celal arca meg sem rezzent. Úgy tűnt, szinte transzban van.

– És én nem bírtam magammal.

Ezt megint ő mondta, gondolta, aztán meg elhallgatott Hallgattunk. Ezt pedig csak gondolta, gondolta. Hirtelenjében nem értette, miért éli meg azt a határozott jövőbeli pillanatot, amelyben múltként idézi fel a jelen helyzetet.

– Bennem feltámadt a düh.

Jawdet meglepetten nézett rá, de nem szakította félbe Celal egyre rövidebb szüneteket tartott, s folyton új elemekkel egészítette ki szaggatott beszámolóját. Úgy tűnt, ébren álmodik.

– Ellenanyag nem volt. Lehetett volna? Nem lehetett volna. A szivacs válogatás nélkül magába szív minden folyadékot, aztán ugyanez a folyadék némileg megváltozott állapotban kinyomható belőle.

Közben ismét Malatyától délre, a poros, napsütötte rónán járt képzeletben. Apja nyomában lépkedett, mindkét kezében vödröt vonszolva, de mire visszaért a házhoz, alig lötyögött valami a vödrök alján. Ezen aztán muszáj volt eltűnődnie: Én is utólag vagyok okos. Mentségemre szóljon, hogy akkor még gyerek voltam.

– De az alakoskodás egyenlő-e az önismerettel?

Felállt, bement a konyhából a szobába.

„Bementem a szobába.” – Ez volt az első mondat, amit törökül vetett papírra, mióta Budapestre érkezett. „Nem gyújtottam villanyt, nekitámaszkodtam az asztalnak, ők pedig halkan beszélgettek odakinn.” Így folytatta az irományt, aztán elakadt. Nem nyugtatták meg az egyszerű szerkezetek, a közönséges szavak, melyeknek írásképe gondolkodás nélkül folyt ki tollából. Nem tudta, hogyan tovább. Hirtelen megkeseredett a szájában ez az egynyári Magyarország, szempillantás alatt, Edina zavart arckifejezésében virágzott el budapesti életének összes ismert helyszíne. Vadidegen földekre gondolt, sosem látott fjordokon és öblökön száguldott át a fantáziája, fejben repülőre szállt, amelyen még sohasem ült, ahogy a családból más sem.

2

A kopasz kivonult a büféből, visszaült a nagy, ezüstszínű Mercibe, és elhajtott. Csak aztán vissza ne térjen többedmagával! – olvastuk le Jawdet arcáról. Egy másodperccel később babakocsis anyuka emelte meg óvatosan a kocsi első két kerekét, hogy begurítsa a büfébe. A benne ülő kislány nem aludt, csendesen nézelődött.

– Mit kérsz, Borcsa, Cappyt? – kérdezte tőle az anya.

A kislány a pult mögé akasztott fotót bámulta. A fotó egy kisbárányt ábrázolt. Szép patyolatgyapjas, két fekete folt van a hátgerincén, piros pántlika a nyakában. Nagyon szerethette valahol valaki! – gondolhatta a kislány.

Borcsa picike tenyerét hogy megnyalogatta, jámbor szemeivel nyájasan bámulta, mintha érezné, hogy utoljára látja Ekkor sebbel-lobbal visszatért az üzletbe a borotvált fejű, tagbaszakadt fickó, és a pulton áthajolva leakasztotta a képet a falról. Nem nézett se jobbra, se balra, már vitte is magával. De hátha megkerül, hátha visszahozzák? – tükröződött halvány remény Borcsa arcán.

Mielőtt a kopasz maffiózó kiléphetett volna az ajtón, Celal állt elébe.

– Mit akarsz azzal a képpel? – kérdezte.

A kopasz eltorzuló arcát látva Gyöngyi, a salátáslány, Ervin, a másik giroszosfiú és a vendégtér közepén parkoló babakocsis anyuka egy emberként, elszörnyedve kiáltott fel:

– Ne! Hagyjad!

Nem lehetett eldönteni, Celalt fogták volna vissza ezekkel a szavakkal, vagy a verőlegényt igyekezték lebeszélni a tettlegességről. Csak a gyermek nem szólt. Pedig még ő is ott volt: a leggyengébb. A Cappy kupakját csavargatta. A kopasz nem tudott egyből ütni, mert egyik kezében a be keretezett fotót szorongatta, a másik pedig zsebre volt gyűrve a bőrjakóba, de paprikavörös lett a feje.

– Húzzál innen! – bömbölte.

Ervin közben a mobiltelefonjával lefotózta a Merci hátulját, hogy legalább a rendszám meglegyen, a későbbiekre nézve, Gyöngyi pedig tarka konyharuhát lengetve igyekezte felhívni magukra egy épp elhaladó rendőrkocsi figyelmét. Hiába. Nem segített sem a hatalom, sem a furfang. A gonoszok ereje nagyobb ezeknél. A maffiózó simán félrelökte a nála másfél fejjel kisebb Celalt, és másodszor is kivonult az üzletből.

Borcsa félénken nézte meg azt az embert, nagy kék szemei tele lettek könnyel.

– Ne rángass hát! – méltatlankodott Celal némileg fölöslegesen, jócskán elkésve, hiszen a Mercis addigra már a kocsiajtót is bevágta maga mögött.

Mindenki ránézett.

Celal visszaballagott a pult mögé.

(Az első rész dőlt betűs mondatait Nádas Péter „Bárány” című elbeszéléséből, a második rész dőlt betűs mondatait pedig Mikszáth Kálmán „A néhai bárány” című elbeszéléséből vettem.)

Nem egy nagy durrdefekt

Állok a négyeshatoson, visz az áram, két megálló között minden további rituálé nélkül felgyújtják a villanyt. Magukat érte már ilyen égi szerencse? Életem végéig emlékezni fogok erre a különleges napra.

Nem csinálok titkot belőle, pszichológushoz mentem Mintha járnék bárhova is, ráadásul télvíz idején, mikor egyébként sem sokat mocorgok. Nem bánt giliszta. Nem vagyok sajtkukac. Ha nem épp a pszichológushoz tartok, biztos otthon rohadtam volna, ahol rajtam kívül senki nem kapcsolgatja a villanyt. Amíg ezen jár az agyam, a lábam odavisz, ahogy kell. Jobb oldalon a harmadik ház az utcában, közben jobb zsebből mogyorózok, elvégre a mogyoró rostban gazdag, és tele van kiváló tápanyagokkal. Ha izgulok, mindig éhes leszek. Csöndes mellékutca, hallatszik, hogy ropog a fogam alatt a paprikás mogyi, a sarkon egy kockaforma nyolcemeletes, utána egy roskatag kétszintes, régiségkereskedéssel az aljában, még abból az időből, amikor az utcaszint egy méterrel lejjebb volt. Persze, le is gurul néhány szem, tusakodok, hogy érdemes-e felvenni Háromszor le kell fújni őket, utána tuti tiszták. A kapubejáró előtti régi, téglával kirakott utcarészt korlát választja el a mai járdától, a ház végeinél négy lépcsőfok köti össze vele, de ez még csak a hat szám, nem ide kell bemenni, hanem a következőbe. Két háború közt épült, ormótlan háromemeletes bérház. Megnyomom a 62. számú, jégkockaforma csengőt, az asszisztens fölenged. Nem úgy érzem magam, de most vagyok itt először.

Nem tervezem el a helyzetet, mégis bevillan pár korábbi epizód, most hirtelen és visszavonhatatlanul mind a mai alkalom előkészületévé válik. Memo magamnak gyengeségeim természetéről. Pár sorosnak indult, egyre bokrosodó témavázlat az ismerős pszichiáterrel megbeszélt találkozó előtt. Jó pár különböző napszak és élethelyzet, amikor az elégedetlenség különböző stádiumaiban görnyedek, szemben a monitorral. Lázas sietség, hogy minél egzaktabban kalapáljam a billentyűkbe egy elhúzódó önelemzés releváns szilánkjait. Soha el nem küldött, félig emésztett sérelmeket vagy elmulasztott visszatáncolásokat lajstromozó levelek. Később néha még vissza is olvasom ezeket a tökéletesen hasznavehetetlen irományokat, egykét korrekció és a visszatérő benyomás, hogy évek múltán is alig tartogatnak meglepetést. Félmúltam elliptikus körei, vagy még régebbi, elfeledett rágódások, egyoldalúan, kevés könyörülettel rögzítve. Dátum: mindegy, úgyis megkülönböztethetetlenek.

Amíg mindez végigfut édesnemes agyamban, borotválatlan képem a liftbe szerelt tükörbe szökell. Paprikajancsi. Hajam homlokomba hullik, szájam sarka enyhén cserepes, jobb felső metszőfogam törött, kicsit alább adtam az elmúlt pár hónapban – önveszélyes vagyok. A felvonó a legkisebb doboz, amibe életem összes titka belepréselődött, megnyugtatóan zümmög benne a feszültség, de egyre fogy a levegő. Eszembe jut a pánik, amit idefelé a villamoson éreztem, édesdeden bambulok, aztán fogam alatt egyszer csak nagyot roppan a nass, hirtelen defektet kap a jármű. Csikorogva próbálja tartani az irányt, nekem meg torkomon akad a képzelődés. Szerencsére hamar eszembe jutott, hogy vilin vagyok, nem autóban, az oltalmazó vaskerekek szárnyai alatt nem érhet semmi baj. Nagy rántással érkezek meg a harmadikra, kihámozom magam a pozdorjalemez kaszniból.

Tarkóm alatt a karfa hűvös bőrhengere, milyen gyakran tegyek pontot, kérdem magamtól, miközben hangosan már vázolom is a helyzetet. Ezzel-azzal kissé magamat is meglepem, bár ez így természetes. Előre megjósolhatatlan, milyen gyorsan akadok majd el. Újabb ok a diktafonhasználat bevezetésére. Először a vallomáselemekhez fűződő viszonyomat kellene rendeznem: minden olyan körülményes, ha optimálisan akarjuk csinálni, márpedig én úgy akarom. Jól ki kell rostálni a sok szart.

Végeredményben kifejtem a doktornéninek, eddig miért nem jöttem. A lehetőség határain belül rövidségre szorítkozom. Igaz, fizetek, hogy meghallgasson, és az időrend is nagy úr. Alig sikerül elrugaszkodnom az anyatejről szóló szakasztól, örömömre szolgál, hogy nem ingyen fárasztom: egy okkal kevesebb, hogy szarul érezzem magam, amint letaglózom az agymenésemmel. És marad elég így is. Mármint ok. És maradok én is, hadarok tovább, le sem viszem a mondat végét, szünetmentesen illesztem a szavakat a fejére. De közben, mondom, kíméletből mérlegelem, mi mennyire releváns, elvégre ő is ember, hiába profi elvileg. Arra már korábban rájöttem, jobb nem túráztatni az emberek figyelmét. Bárkivel állok szemben, úgy teszek, mintha koncentrálni képtelen mongolidióta lenne. Mellesleg másnak is ezt ajánlanám. Igenis, létre lehet hozni olyan, nagy fesztávolságú, mégis pihekönnyű gondolatmenetet, amely kiszabadítja a fültanút a bambulás börtönéből.

– Érted? – vicsorgok a nénire nyomatékul, ő akart tegeződni.

Jó trükk, ha előre bejelented, mit hoz a jövő, mert akkor a hallgató könnyebben megadja magát, amikor tényleg bekövetkezik. Egyesek még be is beszélik maguknak – persze szigorúan kussolás közben, mert a szót eszedbe ne jusson átadni –, hogy nekik is szerepük volt benne Abban, ami jött.

– Mogyi? – vetem oda.

Udvariasan rám fordítja a pápaszem vaskerekeit, kedvesen hárít. Érzem, szeret.

– Most az jön, hogy felolvasok erről a kis papírról két dolgot, amit korábban pszichológus helyettesítésére találtam ki – riadtan bólogat, jó szakember, látom a szemén.

Elégedett vagyok vele. Robogok tovább.

– Figyelmességből olvasok fel csak kettőt – teszem hozzá, hogy ő is megtudja, milyen jó dolga van. – Egyes számú. Menekülőtakaró. Reális helyzetekről szóló tárgyilagos beszámolók semlegesítésére szolgál. Sosem gyűretlen. Engedi, hogy a tolakodó cselekmények rajaival tompaszögben találkozzunk. Az együttállások sosem jutnak el a konfliktusig, a menekülőtakaró ehhez bárminek túl bő és átláthatatlan teret ad. Kettes számú. Merevítővázas árnyékolókabát: Fehér, kissé vívó-, kissé űrhajósruha-szerű, dagi, a testkontúroktól messze elálló vázra merevített öltözék, egyes részei kúpokra, redőzött, ernyős harmonikahengerekre emlékeztetnek. Funkciója tisztázatlan. Viselője nehézkes, céljait lassan változtató mozgásokkal jut előbbre.

Itt elhallgatok, hogy legyen ideje belátni a két találmány jelentőségét.

A pszichológusnőt – megkérdeztem: tizenegy éves – rutin biztosítja. A segélykérő pillantást még azelőtt eltünteti szünetmentes üzemű belső radírjával, hogy kiülne az arcára. Zseniálisan bejáratott fapofa. Agyát betölti a parancs: időt kell kérnie, de szorultságából is hibátlan, agytörzsből levezényelt alakítás robbant kiutat.

– Mégis kérek egy kis mogyorót, Adrián. Ejha, paprikás? Mára épp letelt a hatvanhat perc. Jövő héten találkozunk.

Igazi megkönnyebbüléssel mosolygok rá, máris olyan jól érzem magam. És a kellemes érzés csak még inkább elterpeszkedik bennem, mialatt nagy nehezen hazadöcög velem a villamos.

Belépek barátságos odúmba, kicsit el is szoktam tőle, hiszen már hetek óta nem voltam távol két órahosszánál többet, ez meg most három és egyharmad volt. A rekordot feljegyzem művérrel a lakásajtó belső oldalára. Ahogy gépiesen felpöccintem az íróasztali lámpát, rögtön kiég a körte. Nem lepődök meg, mert ez a hitvány tucatszolga a héten párszor már sziszegő zörgéssel előlegezte meg felmondását. Kész a terv: a fürdőszobából pótolom a fényforrást. Így csak másnap kora délelőtt leszek rá figyelmes, hogy elsorvadt a felmosórongy nyele. Még mindig szuperderűsen grasszáltam ki borotválkozni, hiszen gondjaim súlya csak negyvennégy óra múltán kezdett lappangva, majd hetvenhetet követően dörömbölve visszatérni.

– Megmondom őszintén – fröccsen nyálam a sápadozó pszichológusnő képébe (ez már a következő héten van), – nem értettem, hogy görbülhetett így el minden külső hatás nélkül. A nyél! Természetfeletti jelenség!

Szigorú vagyok, a doktornéni nem mond ellent. Látja, hogy nagyot nyelek, drámát orront, továbbsegít:

– És mi történt aztán?

Érzem rajta, hogy kiérdemelt egy kellemes meglepetést, ezért leheletnyit rögtönzök:

– Szemérmesen elfordítottam a fejem, nehogy azt higgye a bot, hogy lenézően bámulom. Így viszont pont a mosdószivacs szeme közé ragadt a tekintetem, amely lemondó sóhajtással folyt le a kád széléről. Erre első blikkre abszolút nem tudtam mit lépni, de másodikra meglett a megoldás: fő, hogy ne hagyjam magam letörni. Délcegen, a mélabú érintése nélkül somfordáltam be a nappaliba. Még korán volt, a nap szokatlan szögben sütött. Épp időben horgasztottam le a fejem – nem szomorúan, csak merő kalandból –, hogy meglássam, egy pormacska kipúposodó háttal kúszik fel a fotel lábán, és kényelmesen elfészkelődik az ülőpárnán.

A doktornéninek fingja nincs, miről hadovázok, de puha modoromból, békés, merengő tónusomból leszűri, hogy nincs vész. Szemérmesen elmosolyodik, és megdicsér. Ilyen módon önbizalomban megtollasodva fantáziám is megtáltosodik, és a második foglalkozás végére beáll az önhatalmú konklúzió: lelki egészségem teljes jogú birtokosává nyilvánítom magam.

Hazaszáguldok, és az íróasztalra vetődök.

Stílusom oly laza, gördülékeny, hogy szinte rá sem ismerek. Azért lehetek ilyen fesztelen, mert írás közben végig új, nagy titkomon jár az eszem, amit – ezt egyből eldöntöm – soha senkinek nem árulok el. (Ez az: a legszabadabb, egyben legmagasztosabb irodalmi műfaj az öngyilkos búcsúlevele és/vagy a házassági hirdetés. A kettő tulajdonképp ugyanaz. Ok: Mindkettő az egót érintő radikális manőverre figyelmeztet, és töretlen, a jövőig ívelő elszántságot dokumentál.) Ezért aztán a szavak csak úgy szórakozottan hullanak tollamból a merített papírra. Ezt írom, tudom, nem egy nagy durrdefekt, de azért idemásolom:

Kötelezően választható kedvesem!

Hiszem, hogy napjaink nyíltszívű és önfeláldozó világában lesz valaki „ott kint”, akinek örömöt szerez majd, hogy kézen foghat, és átvezethet jelenlegi magányos életszakaszomból a következő, ezzel ellentétesbe. Hiszem továbbá, hogy mindennek megvan az előnye-hátránya. Üzenetem földje a termékenység gyümölcsét szökkenti szárba, merthogy kötelességemnek érzem jelezni:

– hajlandó,

– képes, sőt

– eltökélt vagyok női mindennapjaid űrét betölteni, hogy e töltésen aztán kézen fogva sétálhassunk a hepiend felé, persze semmi kapkodás, szemérmes dombok között négyelvehatolva, ráhagyó hátok és mosolygó nosok hegyei közt zakatolva, mert most magamra mosok, főzök és takaros tiszta képlet – de nem bánom, ha átveszel, és nem lesz gondunk attól kezdve, össze…

keltezés.

Jelige: „titkos kincs”

Kalligram Könyv- és Lapkiadó Kft.,
Pozsony, 2011
Elektronikus kiadás, 2015

Felelős kiadó Szigeti László
Felelős szerkesztő Kukorelly Endre

ISBN 978-615-5454-90-5

Forgalmazza eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – Apache License 2.0