V. Kinga

Ung ráhajlott a mécsesre, és eloltotta a lángját. Odakinn a vasvillán vagy négyszer is súrlódott már a jászol felé a széna uszálya, és a kútostor is lenyöszörgött egynéhányszor a visszhangos mélybe. A veder nekikondult a kávának. Kiloccsanó vize hosszan csurranva hullott vissza a kútba.

Milyen régen volt, hogy Csülök eleséget tett az asztalra és ágyat vetett Jákó gazdátlan kamrájában. Az is régen volt, mikor a cselédember Regét megitatta, és nehézkesen, lustán átjött az udvaron. Minden olyan elviselhetetlen lassan történt. Még az ajtóretesz nyelve is megbicsaklott, mielőtt becsattant volna. Ung keze hol kinyílt, hol ökölbe szorult, mintha össze akarta volna morzsolni az időt... És Csülök lépései még mindig nem szűntek meg a házban. Topogtak, tétováztak, megint mentek. Végre is úgy múltak el, hogy attól kellett tartani, minden pillanatban újra kezdődhetnek.

De a csend folytatódott. Most már csak a fékláncok húzódásai csörrentek a jászolkarikákban. Csak az állatok fel-felbődülése hallatszott be olykor. Aztán lassankint ez is hozzátartozott az éjtszakához. Ung halkan beletárta az udvarba a pitvar ajtaját. A szénaszagú hideg levegőben valami jó és üde ért az arcához. Talán a behordott régi nyár.

Egy pillanatra megállt és hallgatódzott. Ez a pillanat elég volt, hogy mindent elfelejtsen, amin eddig gondolkozott. A rossz jövendölés, az éjtszakai barát, a kísérteties sikátor, a légvonatos zeg-zugok, a sár és a jajgató ház – minden elmúlt.

Ereiben ragyogó, forró vér lüktetett, és átteremtette számára a világot. Elindult a csillagtalan borús éjtszakában, mintha sugárzó, végtelen nap felé indulna. Fedetlen fejjel, mezítelen kardjával a kezében úgy haladt át a világtalan udvaron, az alomban elfeküdt lovak és alvó barmok között, mintha győztes torna után bíborsátorhoz menne a királyi bérért.

Egyetlen szökéssel átvetette magát a falon. Szaladni akart a vaksötétben, mégis botladozva közeledett a megholt Ders néma udvarához. Mire odaért, a szeme valamennyire megszokta a sötétet. Árkokat kezdett látni, és a falat is látta. Nagy szedett kövekből fogódzott össze az udvar körül.

Csak egyszer járt erre életében, most mégis megfoghatatlanul tudta a járást, mintha álomban és álmatlan éjtszakákon valóságosan sokszor itt bolyongott volna.

Az a nagy szürke kő az árokparton, az is ismeri Kingát, ez az öreg cserfa is és a rácsrostély is odafenn az útranéző egyetlen ablakon. Bizonyosan a rácsrostély ismeri legjobban kis arca hűvösét, a lélegzete melegét és nagy szomorú tekintetét, amely mindig hiába várt.

De most már nem vár hiába...

Ung csodálatosan mosolygott a sötétben és ez a mosolygás azután is, egész idő alatt az arcán maradt. Lihegve kapaszkodott felfelé a falon. Gyíklyukak voltak a lépcsői. Ágak és tövisek karmolták az állát. Egy kúszó gyökérben erősen megkapaszkodott. Felemelte magát a kövek pereméig. Egész testében kinyúlva ereszkedett le a túlsó oldalon.

Pillanatig habozva kémlelt körül. Az udvarfalon innen még egy fal bujkált a sötétben. Ő ezen a gyűrűn belül állt, fehér dunai kavicsokkal kirakott utacskák között, mintha csak klastromos barátok szűk, szomorú kertjébe jutott volna. Ez hát a Kinga kertje? Ide zárták, itt tartották? Egyszerre idegen és ellenséges lett a hely. A harag fuldokolva hörrent a torkában. Innen szólították, hogyha kellett!... A marka súlyától mélyen befúródott a kardja hegye a földbe. Aztán még a lélegzete is elakadt. A sötét házból világosság szűrődött ki a fűre, kerek kis ablakfény és odébb egy sárga sávban gyönge füst andalgott. Már a szaga is érzett. Nyirkos fenyőágakat égettek a tűzhelyen. Hát ezért volt nyitva az az ajtó ily szokatlan éjtszakai órában?

Oldalt hajlott egy keveset.

Odabent mécsvilág szunyókált az asztalon. A fénye időnként sápadtan belepislantott egy boltozott kis falüregbe. Ilyenkor az üregben fából kifaragott feszület mutatkozott meg. Egy rokka ágaskodó guzsalyának az árnyéka felnyúlt a mennyezetig.

Ung nesztelenül előre lépett. És ekkor meglátta Kingát.

Alacsony zsámolyon ült, tétlenül, magányosan. Kissé hátradűlve ült, és felhúzott térde körül hurokba kulcsoltan két gyűrűs keze tartotta egyensúlyban a testét.

Világos szeme a sötét pillák alól a lángba nézett. A szemében egész idő alatt egyszer sem mozdult a tükröződő fény. És milyen törékeny és tiszta volt földre omló, hosszú fehér csalánszőttes köntösében. Ung mégis számonkérőn pillantott végig a testén. Nem... legalább azt nem! Azok a keskeny, lányos csípők várandósan nem nehezülhettek el még soha. Ebben a körülfalazott rácsos fogságban sohasem hordozhatott ő kényszerített ölelésben fogant új életeket a Ders nemzetségének. Ma is olyan érintetlennek látszik, mintha még nem nyúlt volna hozzá vad kézzel senki sem. Alig változott, mióta a lakodalma kora reggelén a kolontói erdőn utolszor megcsókolta őt. Csak előrevetett két hullámos fonata tűnt el azóta kis keble fölül. Csak a haja növésének kéksötét sarkantyúja nem látszott többé a homlokában. Nemes főasszonyok fehér gyolcskendője fedte a haját. A gyolcs átfutott a homlokán is, és kétoldalt az arca gyöngéd vonalát követve, fehér rabságban tartotta egykor szabad és akaratos állát.

Vajon hányszor ült így, térde körül kulcsolt kézzel, magányosan, boldogtalanul? Vajon hányszor... míg ő széles e világon férfimódra más asszonyok karjában keresett feledést.

Már szinte ájtatos alázattal nézte őt a sötétből. A mellében nagy, néma zokogás kezdett el vergődni, s a lobogó, mohó vágy megtorpant benne a szépség és a szenvedés előtt.

Kinga vonásain rejtélyes nyugtalanság terjedt ezalatt. Valamilyen futó zavartól halványan az arcába szállt a vér. A fejét az ajtó felé fordította, és lassan felpillantott. Egyenesen reá nézett.

A tekintetük találkozott.

– Ung...

Úgy hangzott ez, mint a sóhajtás. Csodálkozás nélkül hangzott, mintha álomban szólított volna álomjelenést.

– Ung. – Kinga szép révedező hattyúmozdulatában még mindig emelve tartotta a fejét. A szeme valószínűtlenül nagyra nyílt. Már felszökött a helyéről, és két kezével a halántékához kapott:

– Te vagy, te...

Ung magához rántotta:

– Eljöttem érted!

Fiatal élete minden kínjával és vágyával szorította a szívére. Kinga feje belehanyatlott a karja hajlásába, és mialatt fölé hajolt, ő lehunyta a szemét.

Nagy és ünnepélyes lett a csend. Egy eliramló pillanatra a boldogság és fájdalom mélységei felett csak ők ketten voltak az egész világon.

– Szeretsz még?

– Szeretsz?

Egyikük sem felelt, és mégis mindent tudtak egymásról.

A tűzhelyen már összeomlott a zsarátnok, mikor Kinga feleszmélt. Mintha megsebezte volna valami emlékezés, felágaskodott Ung karja között. Az őreitől irtózó szegény rab rémületével nyitotta rá a szemét. Két tenyerét a vállának feszítette. Kétségbeesetten tolta és fogózott is. A szájuk elvált, de mégis olyan közel maradt, hogy a szavak nem hangzottak, csak mozdultak az ajkuk között.

– Ó, Ung, ha Ders itt lelne, téged megölne és... engem nem ölne meg! – Egész testében reszketett.

– Ne félj, Kinga.

– Féltelek, én édes szívem! Hogyan is bátorkodtál hozzám jönni? Avagy tudtad volna, hogy az én uram nincsen idehaza?

– Tudtam – suttogta Ung –, és tudom, hogy sohasem is tér meg többé ide.

Kinga arca lángpiros lett, azután egészen elfehéredett, mintha a szívében megbénult volna a vér.

– Nem, nem igaz!

Ung nyíltan állta a tekintetét, miközben felelt:

– De ezenképpen igaz, azok mondották, akik látták. A te urad meghalt, és te szabad vagy. Eljöttem érted.

– Ung, te... te tettél ellene? – tördelte Kinga fojtottan. – Áldott Jézusom, csak azt ne – és kutatón, féltőn, esdeklőn hajolt felé.

– Nincs az ő vére az én kezemen! – Ung szeme elsötétült. – A kunok ölték le karddal, általuk teljesítette be Isten az ő igazságát...

– Nem, ne mondd, és menekülj innen. Keményen meghagyta, soha el ne higgyem a halála hírét. Csak ha a lovát látom megtérni, a gazdátlan lovát. És még akkor se higgyem, merthogy ő visszatér, mondotta, megtér még sírjából is, hogy tőled elválasszon. Menekülj, hiszen őriztet. Érted-e, a szörnyű Beke, az ő embere őriz. Fogoly vagyok, éjjel is rám les, lopakodik a ház körül, benéz az ajtón és az ablakomon, mint a porkoláb. Isten szentséges nevére, eredj... én nem mehetek el innen.

Ung haraggal dobbantott. Összefont karja alatt érezte a szíve verését:

– Elviszlek, ha mondom!

– Hallod, a kakas másodszor kiált – Kinga egészen alázatos lett –, fuss innen, szerelmes lelkem, fuss, amíg lehet. Talán még kijutsz kapun, talán a villások között is...

Ung rettenve nézett rá. Emlékezetébe egyszerre felsötétlettek az apró fekete alakok lenn a holt Dunaágnál.

– Miről beszélsz?

– Hát nem tudod? – a szavak szinte haldokoltak a Kinga ajkán. – Hát nem tudod, hogy a fekete dög ragadoz minálunk?

Ung az állához kapta a kezét, és dermedten nézett rá. Az arca fakó volt. A szája meghúzódott. Most fogta fel, amit jöttében látott.

– Elmegyünk innen, Kinga – de a hangja nem az ő hangja volt, makacsul mégis mondotta, szinte a saját felkerekedő iszonyata ellen is csatázott –, elviszlek, még ha...

Már nem folytatta. Mintha elvágták volna, abbamaradt a szó az ajkán. Kínzottan ő is a kert irányába fordította a fejét. Eleinte nem tudta, miért tette ezt, csak később, Kinga elváltozott arcán látta meg, hogy valami történik odakinn.

A külső csendben egy ajtó nyílhatott.

Kinga az asztalba fogódzott, az árnyéka mégis meg-megingott a falon:

– Elvesztünk...

Ung ekkor már kétmarokra fogta kardját, és arccal a sötétnek elállta a küszöböt.

Egy pillanatig mintha hallatszott volna a kettőjük szíve verése.

Aztán tétovázó nehéz lépések közeledtek a külső éjtszakából. A kavicsokkal kirakott kis kertúton nagy, formátlan test kezdett bontakozni.

– Ki bátorkodott ide? – kiáltotta az, aki jött. Leszegte iromba fejét, és egy darabig hallgatózva, alulról nézett a világos ajtónyílásra. Ekkor vehette ott észre az ismeretlen fegyveres körvonalat.

Sűrű hanggal öklendett felé:

– Mit keresel itt Ders úr udvarán?

– Az ő udvara már a pokol tüzében van – ordította Ung, és egész gyűlölete feltajtékzott benne –, te pedig hordd el magad, mert tüstént utána küldelek!

Az ember fejszét rántott elő a ködmöne ujjából. Kétmarokra fogott kard zuhant a karjára.

Üvöltő, nehéz teste neki tántorodott ettől a falnak. Ung utána hajította felkapott fejszéjét. De a vas éle csak a köveknek csengett.

– Hé, állj elő! – hiába kiáltotta már. Saját hangját dobták vissza a szemközti falak.

A cselédházakból ijedt emberek szaladtak ki. Az ólakban felriadt állatok bőgtek. Az asszonyházban mezítelen lábak futkosása kezdődött. Senki sem tudta, mi történik, senki sem mert közelebb jönni.

Az udvarkapunál lecsapódott a reteszdorong.

– Menj most – könyörgött Kinga –, ne lássanak itt...

– Holnap érted jövök!

Ung alakja hirtelen eltűnt az ajtón kivetődő fényből.

Kinga utána kapott, mikor már nem érhette el. Csüggedten lehanyatlott a karja. – Holnap! – de most, hogy maga mondta, rabságban elgyötört lelkében nem reményt, csak kolduló vágyat beszélt ez a szó.

Az udvarból már tető alá takarodott a félelem, mire Kinga háta mögött a belső ház felől nesztelenül behajlott egy karvalyarcú némber az ajtón.

– Ne vetkeztessünk éjtszakára? – kérdezte asszonyát a kémlelődő személy.

– Értem jön, holnap – suttogta magában Kinga, és kétkedőn rázta a fejét.

A szolgálóasszony csakis a mozdulatát látta.

– Nem akarod? – tudakolta újból, s rosszalóan visszabújt az ajtón.

Kinga pedig sokáig állt egyhelyben, tétovázva.

– Holnap – időbe telt –, mire erőt vett magán. Elzárta a reteszt, letakarta a tűzhelyen hamuval a parazsat, aztán a belső ajtón elindult az ágyasház felé. Lassan haladt végig a folyosón, az átjárónál lehajtotta a fejét az alacsony gerenda alatt, felosont a garádicson az útra néző egyetlen ablakig.

Visszafojtotta a lélegzetét.

Mintha a föld alól morajlott volna elő, messze hang szaggatta a külső sötétséget. A falak hajigálni kezdték egymásnak. Erre is hangzott, arra is, már nem lehetett tudni, honnan jött.

Az éjtszaka bekapta a menekülő Bekét. Valahol lent, Ungnak is meg kellett állnia, mintha megint fekete torokba került volna. Akármerre fordult, mindenütt útját állta valami, ami rosszat akart. Szemétdombok, gödrök, csúszós, ragadós szenny, járókövek és megint egy fal.

Kinga a rácsrostélynak szorította az arcát. Szent András egyház irányából vöröslő derengés fénylett bele fájdalmasan kitágult szemébe. Az alsóvárosban kolompolni kezdtek. Már a felsővárosban is kolompoltak lefelé a sikátoron, mintha lassú, kísérteties gulyák vonultak volna át az éjtszakán.

Fehér alakja összeroskadt a messziről vetődő fényben... Most viszik a házakból a halottakat... Odatérdelt az ablak elé. A boltozat nyílásban egymásba kulcsolódott két felemelt keze és remegő hangja beleimádkozta az imádságába a szerelmét:

– Igaz ítéletű szent Isten, amiképpen a mai napon kegyelmesen megőrizted őt, azonképpen emez éjtszakának idején is oltalmazzad. Ó, én Uram, vidámítsd meg kedves ifjúságát a halálnak e kapujában, és reám érkezzék minden haragod. Válassz ki engem, ha a gyötrelemre közülünk választani akarsz, és nélküle ne hagyj, mert a próbára erőtelen vagyok.

A Szent András templom alatt csak rakták a barátok a nagy piactüzet. A házakból görnyedt emberi alakok szállingóztak le a tér irányába. Csermellyel, venyigével, szagos fenyővel ők is meghordták a máglyát, hogy tisztító füstje elűzze az éjtszaka kegyetlenkedő fekete dögöt.

A lángok visszfénye fel-felkapott a négytornyos egyház innenső oldalán. A füst belekígyózott a sikátorokba, áthömpölyödött az udvarokon, behúzódott a házak ablakán, felszállt a tetőkre. Mint kitárt szárnyú roppant keselyű ott lebegett Komárom felett még a virradatban is.

VI. Harangok és vizek

A nagy Dunán csillogva úszott felfele a hajnal. Már futva jött a napfény a füvön, és gyorsan osont az udvar hűvösébe. A földekről varjak repültek föl. Elnyúló seregeik, mint hosszú fekete ostorok, kacskaringós karikákat suhintottak bele az égbe. Egyszerre lecsapott az ostor Komáromra, és sötét vonala károgón ott maradt a falak peremén.

A barátok Primára húzták Szent András harangját.

Ung fel akart ébredni, mégis mindig ujra elaludt, és félöntudatban a vágyódása igazgatta el az álmait. Az ablaktábla világító nyílásán át ekkorra már egészen behajlott a reggel a kamrába, de ő nem tudta, hogy a nap süt, olyan szépen, mintha könnyű, meleg kis kezét valaki a fején tartaná.

Eljött a mi napunk... Édesen, megfoghatatlanul szaladt ez át a szívén, és ettől felkönyökölt Jákó elfoglalt ágyán. A keze játszani kezdett a szénára terített medvebőrön. Erre-arra fésülte a puha mély bundát, kis ösvényeket vont benne a mutatóujjával. Felborzolta, lecirógatta, mint az otthoni komondor szőrét, és az ajkán egész idő alatt rajta maradt az álomból hozott mosolygás. Aztán meglepetten lassan körülnézett. A feje mozdulatával hátravetette a haját. A mozdulatától-e vagy egyébtől, maga sem tudta, de hirtelen valami más indult el a homloka mögött. Hogyan került ő ide vissza a zavaros éjtszakából? A keze már nem játszott a medveszőrrel. Megint érezte maga körül a tegnapi fekete falak szorongatását. A csodálatos piactűz füstjének kesernyés szagát is érezte az ágy elé dobált ruháin. És álmodta, vagy igazán látta-e akkor egy rácsrostély mögött Kinga kis arcát a felvöröslő fényben?

A megugrott Bekére nem gondolt többé, valamilyen félbenmaradt dolog volt ez a fejében.

Szemközt káprázva cikázott a nap Jákó szegre akasztott nagy pallosán. Egyre a képébe cikázott, mintha azzal a hadra élesített fegyverrel valaki számonkérőn a szeme közé világított volna, s messziről már szinte a csallóközi ispán száraz, kemény hangja is odahallatszott: „Hát te se állsz a királyhoz?”... Zavarában temérdek tüzes szeg kezdte szurkálni az arcát. Hogyisne állna hozzá, de neki elsőbben Kingát kell most biztos helyre vinni...

A homlokára szorította a kezét. Mi volt ez? Minden szétrepül, amire gondolni akar, mintha pelyhes pitypangot fújna szét a szél.

– Pitypang – titkolódzó hangon mondta, és halkan elragadtatottan nevetett, mint akkor, mikor két gyerek jegyet váltott a magasvirágos kolontói réten, s a fiú pitypangszárból gyűrűt fűzött a kislány kezére...

Keményre edzett fiatal teste ellenállhatatlan vággyal nyújtózott bele a napfénybe: „De most már az enyém lesz!”

És életében még sohasem volt ilyen boldog reggele.

Ragyogó, magas hullám kapta el. Már minden alatta maradt: a veszély, a bizonytalanság, az éjféli iszonyat, elmúlt évek magányos szenvedései, vad sóvárgások, lázadó kínok. Olyan új és elhasználatlan lett, mintha most kezdene élni, fenn a hullám tetején, még azon is felül, önmaga felett a testén kívül, áradó örömben, repülő tavaszi szélben, ujjongó fényben. Nevetett és mégis sírni tudott volna, semmiért, csak úgy, hálából, mert ennyi sok boldogság van a világon.

– Kinga! – még a neve hangzása is belecsókolt a szájába, és a szívében gyönyörűt kurjantott ettől a vér.

Ha belehajíthatná a süvegét a mennyországba, ha belevághatná a sarkantyúját a világ oldalába!

Kifutott az udvarra, nekivetette magát a kútostornak, s olyan vadul taszította a vedret a mélybe, hogy felcsattanó vizétől szivárvány lett a napsütésből. Aztán karcsú mezítelenségében csapkodva, dúdolva, ott mosakodott a vályúnál a hűvös reggelen.

– Csülök, hé Csülök...

Senki sem felelt. Ezt se bánta, nem baj, ha nincs is, aki öltöztesse. Lihegve fűzte össze magán a szíjakat, az övet olyan szűkre rántotta a derekán, hogy felnyögött bele. A kis tőr odacsúszott a jobb csípője fölé. Fejébe csapta a süveget, s futtában lekapta a szegre akasztott köpönyeget. Később vette észre: a Jákóé akadt a kezébe. Mindegy, minden mindegy Kingához megy... És kivágta maga előtt a ház ajtaját.

Mintha földbe gyökerezett volna a lába, zsibbadtan megállt.

A kéken aranyló reggelben magányos jelenés közeledett felé a Szent András egyház irányából. Ungnak nagyot döngött a szíve. Kinga jött ott szent miséről.

Kicsiny, leányos feje körül, mint napban villanó galambszárnyak, patyolat fátylak libbentek. Cobollyal kihányt hosszú ködmene kinyílt és összehajlott a lépése szerint, és ilyenkor, mintha folyóvizen haladna át, térdéhez tapadt a köntöse.

Ekkor egyszerre ő is meglátta Ungot. Halvány arcába hirtelen hullámban szállt a vér, két kinyíló keze eleresztette lépte előtt megemelt köntösét, s az olvasója lesiklott a földre.

Csak ez a halk neszelés hallatszott a csendben, semmi egyéb. De Kinga észre sem vette. Leküzdhetetlen mosolygás kezdődött az ajkán, s nem állt meg ott, szétgyűrűzött, terjedt a szorongó beteg város felett, és diadalmas fiatalsággal öntötte el az egész világot.

Ung mélyen levett süveggel, földig hajolva, mintha királynéasszonyt hódolna meg, odanyújtotta neki az elejtett olvasót.

A latinusok összefogódzó faházai közül épp ekkor fordultak ki Kinga szolgálóasszonyai. Kis csapatuk riadtan, összeverődve jött elő a sikátorból. Már meglátták Ungot.

– Ki légyen amaz ott?

– Nem ismernéd Jákó úr rókaprémes köpönyegét?

– A biza, úr Jákó köpönyege... hát ő is idebent rekedt? – és szegény kárörömmel taszigálták egymást, hogy hát ez se menekült idején. Sorsukra jutott ő is e betiltott helyen.

– Fedd el az arcodat, ne tudják itt, ki vagy – súgta Kinga sebesen –, s jöjj el hozzám, mikor felkél a csillag.

Jóformán meg se látszott, hogy lép, csodálatosan mégis távolodni kezdett ekkor. Pillanatig, egy kis emelkedőn csak a kék reggeli ég volt magasba egyenesedett nyúlánk alakja mögött. Ungnak úgy tetszett, ha szép csendes mozgása most megmaradna a mély azurban, olyan megismétlődő himzés támadna az égen, mint a szent apácák oltárterítőin.

De Kinga kiment a ragyogó kékből, odébbment szomorú, szürke falak alján, és ő fájdalmasan, csalódva már csak a tekintetével mehetett utána.

Eddigre a szolgálóasszonyok csapata is az udvarhoz ért. Egy szikárnövésű, karvalyarcú némber kémlelőn visszanézett. Ung nem tudta bizonyosan, mégis úgy rémlett neki, hogy azok az asszonyok maguk között az éjtszakai riadalomról beszélnek.

Hirtelen befordult Jákó udvarára. Az udvar fénytelenebbnek látszott, mint azelőtt. Csülök sem került még elő. A jászol üres volt. Az állatok bőgtek. Ung szénát tett a lova elé és megitatta, hogy múljék az idő. Aztán eleséget keresett magának az élésházban, és megint kijött. A kútágas árnyéka közben nem mozdult a füvön. Minden megállt, és elvesztette jelentését. Felvett egy követ a földről, darabig forgatta a tenyerében, de nem tudta, hogy teszi. Mikor ráeszmélt, dühösen belecsapta a kútba.

Miért nem megy el Kingához? Miért hallgat a szavára?... Kíváncsian nézett végig magán. Mi leli? A Kinga gyöngesége parancsolna az ő erejének? Ez új volt, s mintha álmában zavarnák, türelmetlenül a város irányába fordította a fejét.

Valahonnan messziről templomi éneklés hallatszott. Az udvar túlsó végén levágódott a kapudorong. Váratlanul Csülök állt mögötte.

– Gaz lator, hol csavarogtál eddig?

Az ember lapos, sárga arcát töredelmesen emelte fel hozzá, de azért megroggyant gyűrött alakja félrehajlott, mintha ütéstől félne.

– Ó uram, nem lehet mán innen menekülni...

– Hát szökni akartál?

Csülöknek a feje is reszketett.

– Azonképpen vót az, hogy a szabadok közül jó eleve sokak elfutamodtak, oszt nem tértek meg, sem a gazdám, sem pediglen Ders úr, miértis ennek utána a nemtelen népek is kifutamodtak az udvarokból a mezőkbe. De én házőrzőnek bent maradtam – bőgve felordított, és nehéz zuhanással térdre esett ekkor –, ne bántsatok uram, amúgy is elviszen a dög.

Ung rámeredt. Most fogta fel, hogy ez így van. Tán a boldogsága nem eresztette eddig hozzá ezt az iszonyatot?

Az udvaroscselédnek még a szeméből is kiáltozott a rémület:

– Mán csakis imádkozni lehet itt annak, aki tud, meg káromkodni annak, aki mer. Jaj, uram, villások állják el a körülvaló utakat, oszt hótra verik a nyavalyának miatta, ki eme betiltott városból közéjük kimegy.

Ungnak a gyomrába ütött, amit hallott, mégis ellene szegült. Az ördögöt is leöli, ha az útjába áll! És hetyke akarattal hitte is, hogy így lesz. Minden bajhoz hozzá nőtt még az ő ereje!

A piac felől megint odahozta a szél az éneklést.

Csülök feljajgatott ettől:

– Halljátok, ezenképpen megyen minden napon. Amazok lent, Szent Andrásnál, zsoltárokkal az Istent könyörgik, egyebek pediglen az ő udvaraikon szidalmazzák és káromolják az Urat, mert nem segít, és isznak, és rettenetesen lerészegednek, hogy már ne tudják a szörnyűségeket, amik itt történnek.

Ung nem hallgatott oda, magában vívódott: merre vigye Kingát ebből a halálgyűrűből? Szeme a messzibe nézett. Akármerre, még ma éjjel a Vágon vagy a Dunán, akármennyi pénzért, valamelyik révész csak átveti őket. És odatúl majd segít az Isten.

– Az Isten... – nem tudta, hogy fennhangon mondja. – Hát segít-e ezeken?

– Verten ver bennünket! – kiáltotta Csülök. – Fellobbant az ő szörnyűséges tüze ellenünk, hogy összerontsa a mi tetemünket. Jaj, nem tudjátok ti, miképpen vagyon itt. A nyavalya keltére futamodik apa a fiától, lány meg az anyjától. Ó uram, siralom helye ez.

Ung elfordult tőle. Eleget tudott. Sietnie kellett. Vállára kapta a kútkávára vetett köpönyeget. Jákó rókaprémje jól szolgált eddig is. Csülök térdenállva, bámészan nézett utána.

Már a latinusok sikátorán haladt lefele.

Közben magasabbra került a nap az égen. Langyos melegétől erre-arra émelyítő szagok mozdultak fel. Mikor éjjel itt botorkált a lován, egészen ilyen édeskés rossz szagot érzett.

Megrázkódott tőle. Most már eszébe jutott, hogy ez mi lehet. Éppen ekkor az egyik roskatag faházba különös emberek fordultak be. Az arcukon piszkos rongy volt keresztbe kötve. Még a kezükre is rongyot csavartak.

Láttukra vad riadalom támadt a sikátorban:

– A halotthurcolók!

Iszonyodva futott szét a nép. Szaladtukban sokan a tenyerükkel fogták be az orrukat:

– A fekete dög van odabenn!

Menekülő kicsiny öregasszony botlott elő.

A sikátor felüvöltött:

– Vissza! Vissza! – nem engedték ki. Egy bivalynyakú, mint a villám, kővel dobta képen. Szörnyűt sikoltott, és a véres öreg arc bedőlt a küszöbön.

Mindenki ellenség lett, aki a beteg házból jött. Mindenki ordított:

– Mért nem marad bévül! Úgy kell neki! – és dühösen csattogott a felszedett sár a halottas ház falán. A zeg-zugos kitérőkön pedig, mintha királyvárás lenne, színtelen lánggal égtek a napvilágban az utcai tisztítótűzek.

Ung zavaros tekintettel tétovázott. Merre szabadulhatna el innen?

A sikátor alsó végén nagy fekete kereszt kanyarodott be. Lobogva, csapkodva már templomi zászlók is jöttek, mint póznák tetejére felemelt sokszínű tüzek. Alattuk emberi fejek hánytorogtak. Vad siralomban bugyborékolt a Mindszentek litániája. A hangok hólyagokká dagadtak és szétpattantak a sötét faházak oldalán. Egyszerre kongva jajgatni kezdtek Szent András tornyai is.

– Verik a harangokat...

Ung a falnak szorult. Az utcai tisztítótüzek füstjén át tolongva özönlött felé a könyörgő processzió. Legelől dömés kolduló barátok jöttek és kettesével monostorbeli testvérek. A karinges klerikusok sápadt kis gyertyái közt az őszszakállas, hajlott celebráns gvardián vitte magasra emelten a szent ereklyetartót.

Mögötte felbomlott a rend. A szentek kihozott faszobrai tántorogtak a sokaság felett. Összezavarodtak a sorok. Lesütött szemű apácák riadalmában idegen arcú izgatott férfiak futottak, öklükkel verték a mellüket, és kiáltoztak, mint az elkárhozottak.

Ungnak a fülébe hasogattak ezek a hangok. Öntudatlanul már valami régi gyerekkíváncsiság ágaskodott benne. A kiáltozó férfiak sikátorbeli olaszok lehettek, mindenféle kézművesek, beköltözött jövevények, akiktől méltóságteljes elzárkózottságban különültek el a mozdulatlan komor magyar arcok. „Ők nem üvöltenek” – pillanatra rajtuk feledkezett a tekintete. – „Milyen másképpen könyörgik az Urat. Még az Istenhez is úgy néznek az égbe, mint mikor pusztai pásztortűzbe néznek, és nem rebben a szemük”... Különös dolog ez. Mióta a napnyugati országokból haza fordult, jobban látszik itthon minden, mint annakelőtte.

Odébb akart volna indulni, de a menet megint nekinyomta a falnak. A topogó fulladt tolongás zsúfolódva feszítette kétoldalt a házakat. Lejjebb, mintha a kolduló barátok temploma alól a szegények temetője is jönni kezdett volna, korhadt kis fakeresztek kapaszkodtak felfele a sikátoron. Reszkető fejű vének hozták a sírkereszteket azonmód földesen, ahogyan kitépték. És még mindig nem fogytak el.

Ung már szinte elviselhetetlenül undorodott tőlük. Sebesszájú anyókák, könnyező szüzek, sápadt asszonyok, kézenvonszolt síró gyerekek, mintha mind egyenesen az ő szemébe tolonganának bele.

De ő azért mégis kívül áll, nem tartozik hozzájuk! Egészen kívül áll ezeknek a nyomorúságán, állati félelmén, esdeklő szenvedésén, mert ő ma reggel olyan boldog volt.

És a feje felett a siralom seregeinek bűnbánati zsoltárai beleomlottak a harangkongásba.

Rettentő zűrzavar támadt ebből is.

A hátulsók nem hallották, mit kezdtek elől. Zokogó áhítatukban egészen mást énekeltek, s míg a középütt tolongók felett bomlottan örvénylettek össze a menet két végéről felcsapkodó hangok, rendületlenül ők is harsogták a maguk zsoltárát:

– Minden lélek dicsérje az Urat...

Ung megint menekülni akart volna a hangok háborgásából. Tépni kezdte a meleg sűrűséget, erre, arra rántotta a vállát. De a körmenet még mindig szorosabban gyömöszölődött a szűk sikátorba. Fülledt közelségben emberi testek súrolták a mellét. Nehéz izzadságszag érzett, izgalomtól tikkadt lehelletek fújtak az arcába. És a füle mellett kínzó torokhangon szüntelenül bömbölve ordított egy meredtszemű ember. A tömeg egészen magába falta őt. Lassú lökésekben feltarthatatlanul sodorta Szent András piaca felé.

A nagy fekete kereszt kikanyarodott a térre. A színes templomi zászlók és a szentek füstös faszobrai akadozó himbálással úsztak előre, mintha a szétömlő sötét emberhömpölygés táncoltatná azokat maga felett.

Egyre erősebben hallatszottak a harangok. Ung már meglátta szemben a négy zömök torony között térdeplő öreg szentegyházat. Kőhomloka nyomott és sötét volt. A széles pitvarlépcsőn kámzsás alakok emelkedtek. A haladó gyertyák két sápadt lángsora beletűnt a rézsut kisebbedő kapunyílás homályába. De a nép nem akart oszlani. Megrohanták a szent ereklyetartót, egymást gázolva, lihegve csókolta, aki elérte.

A templomból váratlanul visszafordult a gyertyák lobogása. Egy sápadt fekete barát sebesen futott le a lépcsőn. A térség közepén a földből felhányt prédikáló helyen egyszerre, mint hánytorgó vihar felett, megjelent a hajlott öreg gvardián.

Elszáradt kopasz kis feje mögött nagy sötét szögben állt el hátraesett csuklyája, és a szakálla, mint olvadozó hó, szélesen, szürkén szivárgott szét behorpadt mellén.

Mikor két karját az égre emelte, térdrevetette magát a sokaság. Szurtos rongyokban, cserzetlen birkabőrökben és prémes zekében szabadok és szolgák összekeveredve görnyedtek a piactüzek széttaposott üszkében.

A gvardián tolmácsot vett maga mellé. Látszott az arcán, hogy idegen nemzetbeli, a latinusok közül való lehet. És a tolmács, mint másmilyen visszhang a nép nyelvén kiáltozta szét, amit ő odafent latinul mondott.

Akik közelebb álltak, elkapkodták, tovább adták. A sokaság megrendülten ismételte:

– Ó, életnek és halálnak Ura, magasságos Isten, ki a vétekben megátalkodott vakmerők bűnhödésére eltörlöd még a birodalmakat is, összetöröd a királyi pálcákat, földhöz vered a koronákat, ó, rettenetes ítéletű Isten, a mi pusztításunkra beküldötted a te öldöklő angyalodat, merthogy sokat vétkeztünk.

Szörnyű félelem rázta meg a teret. A latinusok már a földön görgették a fejüket. A folytatódó imádság, mint végtelen olvasón, zörgő morajlásban morzsolódott át a piacon, a sikátorokon, a házakon, élők és haldoklók ajkán.

„Vajon Kinga is mondja-e?” – Ung hozzá vágyott. Öntudatlanul ő is mondani kezdte a sokasággal:

– Napjaink a halál árnyékában járnak... – de a szó elakadt a szájában. Mi köze neki a halálhoz? Nem akarta ő ezt mondani. Hiszen a kettőjük napjai még ez iszonyatok között is az élet ragyogásában járnak.

Körülötte borzalomban tovább hánytorgott a haIálos siralom:

– Tüzet gyújtott az Úr! Megindította az ő orcája előtt a dögnyavalyát, lábai előtt tüzes mérges kelevények kúsznak. Kigyomlál bennünket az Isten!

A tolmács pedig szertekiáltotta:

– Mi mondanivalótok van?

– Mea culpa... mea culpa!...

A vezeklő sokaság bűnvallomása már feljajgatott a téren:

– ...sok álnokságot és csalárdságot cselekedtünk, irígység, gyűlölség, fösvénység, kevélység és a buja élet, mint a patak, közöttünk úgy eláradoztak...

Reszkető kezek kotorták a kihült piactüzek üszkét:

– Boldogasszony Anyánk, könyörögj érettünk!

Sokan hamut hintettek a fejükre:

– A te szent Fiad kínszenvedéseiért!

– Az ő drágalátos vérének hullásáért!

Olyan rémületessé lett a tér, mint egy verem, amelyikbe halálraitélteket taszítottak. Az ősz barát két felemelt keze mégegyszer a magasba könyörgött.

A tolmács kiáltotta:

– Mindenható Isten, szánd meg pusztulásunkat és fogyásunkat, és ne töröld el a mi házainkat, ne vedd el a mi életünket. Engedj bűneinknek megtérő napokat... Krisztusnak dicsőségére és dícséretére... Amen...

Pillanatra halálos csend támadt a téren. Aztán felörvénylett a magasba a könyörgés végső kiáltása:

– Csodát, csodát!

Ég felé emelt arccal, mozdulatlanul várakozott a térdreborult nép, de sokáig nem történt semmi. Az áhitat félelmes lobogása már szinte hamvadni kezdett, mikor lassan, ijesztőn, mint óriás tűz repülő pernyéje, sötét madarak seregei szálltak át a piac felett. Jöttek feketén, jöttek rajokban, egyre jöttek a varjak. Libegő árnyékuk levetődött a térségre, és a sokaság reménytelen vad zokogásban tört ki.

Ung nem tudta tovább elviselni. Nem tudott ő itt az Istenhez eltalálni, nem tudott imádkozni. Már fejvesztetten, ököllel vert magának utat a bódult kétségbeesésen át.

Kívülebb ritkulni kezdtek a közel testek. Egy magányos bámészkodóba ütközött, félemedett gyerekek szaladtak szét, kóborló kutyák. Elmaradoztak a házak is. Taposatlan fűvön futott és úgy hányta a fejét, mint dögveremből menekült szép fiatal állat.

Füzek közé ért. Vizeket járt tavaszi szél vágott az arcába. Engedékeny nedves fövény süppedt a saruja alatt. Felszabadultan, mélyen lélegzett. Az ágak résein ringó csillanások villantak a szemébe. Aztán soká, soká mozdulatlanul nézte a Duna lassú, roppant hömpölygését.

Miért nem jön ide a nép, ahelyett, hogy ott a sikátorban jár processziót? Miért nem könyörgik az Istent a papokkal itt az ősi folyó partján?

Le szeretett volna térdelni. Vagy leoldja a kardját?

Valamit tennie kellene, valamilyen tisztességet kellene adni a folyónak, de elfelejtette a módját. Vagy sohasem is tudta? Ködszerű, elnémult emlékek indultak benne. Talán nem is az övéi, zavaros régiek, és akárhogy is vivódott érettük, nem érkeztek fel a tudatáig.

...Folyók partján, szent forrásoknál, ősi kútfők írott köveinél, élő fák tövén... A kolontói öregpásztor mondotta volna, aki ezeket még a nálánál öregebb öregektől hallotta?

Nagyra nyitotta a szemét, mintha akarta volna, hogy a szabad tiszta vizek kimossák onnan az előző szörnyű képeket.

Váratlanul elterelődött a gondolata. Beszédet hallott. Egy fiatal hang, egy öreg hang... Szétválasztotta arrafele a füzest. Nem messze, parti fához kötött dereglyével bolondozott a Duna sodra. Ráfutott és leömlött, hintálta, vitte, és visszalökdöste a kavicsra. Feljebb a sekélyes vízből két félmeztelen ember hálót húzott. Oldalt dűlve húzták a fogást. Nevettek és temérdek mozgó ezüst dobálta magát a lucskos fövényen.

Ekkor vették őt észre a halászok. Megijedtek és futni kezdtek.

– Hé, hova szaladtok? Megálljatok!

Az öregebbik kis távolságra bizalmatlanul leselkedett vissza a parti sűrűből. Ung intett neki. De az ember nyugtalanul tovább vizsgálgatta. Hol Jákó rókaprémjét nézte, hol meg a jövevényt magát. Közben az állcsontja felett, mint a kopoltyúk mozogtak az ínak, fogatlan szája olyan volt, mint a döglött halaké.

– Jákó úr lennél csakugyan? – kérdezte végre is gyanakvó meggondolással –, felette megváltozott az ábrázatod mióta láttalak.

Ung nem vette le szemét a dereglyéről:

– Hallod-e, ma éjjel másodmagammal átvetsz a Dunán – s hogy jól megértsék az akaratát, derékszíjából kétélű tőrét is kihúzta, és a hegyével a túlsó partra mutatott:

– Oda.

Az ember védekezőn kapta a feje elé begörbített karját. Két csomós térde egymásba rogyott.

– Nagy sodra van most az árnak, oszt a dög veszedelmének miatta a villás emberek is felálltak mán...

– Hát hadd álljanak – szólt rá Ung. – Két egész dénárt adok néked, ha pediglen netán szabódnál, két egész halászt adok a halaknak.

Az öreg ijedten pislogó szeme kapzsi leselkedéssel sunyított fel hozzá. Egy ideig csak rágta színtelen, fityegő szája szélét, aztán akadozva mormogta:

– Ma vetettem által a vizen úr Ders belső emberét is, ama Beke nevezetű udvarbéli elöljárót. Oszt hiába mondottam a veszedelmet, jóllehet a karján is, a fején is vérzett, mégis azonképpen akarta. Igaz, hogy mán pirkadás vót akkor, de egyszeriben agyon is verték a villások, mikor partra hágott.

– Agyonverték?

A halászok ijedten figyelték a hatalmas fegyverest, merthogy a szeme igen elsötétült. A fiatalabbik már taszigálni is kezdte a másikat, ne haragítsák ezt itt még jobban magukra. Veszedelmükre fordulhatna a vonakodás, aztán meg annyi temérdek pénze, mint amennyit mondott, talán még a komáromi várispánnak sincsen. Két egész dénár! Még a királynak sem igen lehet sokkal többje.

– Hát hiszen...

Ung nevetni kezdett:

– Választottál? Ezüstdénár néked, vagy te a halaknak?

Az idősebbik a vállát vonogatta:

– Igaz, hogy te látod meg mi lészen odatúl...

– Így már rendén van, öreg. Hát mikor egészen besötétedik...

Félhangon most a fiatalabbik is beleszólt:

– Bajos ide eltalálni vezető nélkül, éjtszakának idején.

Ung bólintott:

– Ama házhoz jöjj el értem, hol Kinga asszony lakik – a szava oly halk volt, hogy alig hallatszott – csendesen jöjj, és ne kiálts, csak egy követ vess fel az udvarfalra.

Az emberek nem mertek egyebet tudakolni. Alázatosan álltak egyhelyben és várták, hogy a fegyveres vitéz elbocsássa őket. De ő megfeledkezett róluk. Elvétett harangkongások ütődtek a levegőbe.

A halászok összenéztek.

– A szél veri le!

– Szent András tornyában megint halál elé harangoznak az atyafiak.

– Eredjetek! – Ung hangja fénytelen és szomorú lett.

A két ember törődött, lassú lépéssel ballagott a hálóban vergődő fogáshoz. Árnyékuk már hosszan dűlt el a parton.

„Ma reggel” – gondolta Ung, – „hogy ragyogott ma reggel a mi napunk...”

Belülről ráförmedt magára. Megint felegyenesedett: „de ez az éjtszaka a mi éjtszakánk lesz...” és sóvárogva nézte a Dunát, amint elment innen. Bár vinné már kettőjüket is!... Nyugtalanul felrezzent. Egyre elmegy – megint maga elé meredt –, megy, és mégis itt marad, mint az időtlen idő.

Lehajolt és ivott. A víz hideg és jó és tiszta volt. Már odatérdelt a kihűlő fövényre. Megmosta a kezét és az arcát. Közben zsongítón szólítgatták őt a vizek hangjai.

Mikor visszafele indult, úgy tetszett néki, mintha a fövényen ott a folyónál, egész idő alatt az Istenre gondolt volna.

VII. Az ő éjtszakájuk

A házakban már betakarták a tűzhelyeken a parazsat. Csülök is betakargatta pernyével Jákó úr elhagyott tűzhelyét, hogy napkeltéig életben maradjon és a vendég asztaláról is felszedte az ételhulladékokat. Az udvaron csak az alomban elpihent állatok ritkuló mozdulása hallatszott olykor.

Ung a kútnak dűlve várta az idő múlását. A káván könyökölt, állát a két tenyerébe fogta, és nézte maga alatt a lucskos aknában növekvő homályt. Aztán, mintha a magasból fénylő kavics hullott volna a vízbe, egy csillag képe villant meg odalenn.

Jelt adott az éjtszaka, és ő nem várt tovább. Csak a kardját vitte magával és prémes ujjasát, hogy Kinga ne fázzék útban a vizen.

A sötétség mély és csendes volt. A szomszéd udvarfalon belül már nehéz, fáradt álmukat aludták az emberek és a barmok. De az asszonyház oldalában ma is virrasztott a tegnapi ablak. A fény olyan kerek sárga foltban esett ki a fatábla világítónyílására feszített ökörhólyagon, mintha borostyánkövön át hullana a fűre. A pitvarkamra ajtaja most nem volt nyitva, mégis meglátszott a falban. Vékony tűzsáv derengett az élén. És ez belülről jött. Az ajtó a félfának dűlve csak támaszkodott. Ébren várták őt odabenn.

Ung álomszerű boldogságban tapogatott előre. A szíve még a két kezében is vert. Ez a dobogás átterjedt az ujjaiból a bokrokra, a fákra, az egész kis kertre. Talpa alatt reszketve lüktetett a hideg tavaszi föld, és odafenn a magas csillagokban is az ő szíve lüktetett a világtalan város fuldokló gyötrelme felett.

Megállt, megint ment egy darabot. A fénysáv az arcához ért, mintha kinyúlt volna érte, hogy besegítse a sötétből.

Megérintette az ajtót, de az ajtó nem engedett, ütközve visszalendült.

Odabenn Kinga állta el a küszöböt. Hallgatva állt, és csodálatosan mosolygott.

– Vártál? – kérdezte Ung, mialatt a lócára dobta prémes ujjasát.

– Mióta elváltunk mindig vártalak.

Kinga ma nem viselte fején az asszonykendő rabságát. Az arca és az álla szabad volt. Hullámos fekete hajának a növése belekéklett fehér homlokába, és a szeme gyönyörűen égett.

Ung kinyújtotta feléje a kezét:

– Eltiltottál és vártál, és én egész nap olyan boldogtalan voltam...

Mélyülő csend támadt közöttük, mintha elhalón egy hárfán abbamaradt volna a zene.

– Hallod, kint is elhallgatott már minden...

– Érettünk van ez, Kinga, hogy elmenjünk ketten a csenden át.

De ő lehajtotta a fejét

– Maradj így mellettem, még egy keveset, olyan jó, hogy a világon csak a te lélegzésed hallszik.

Ung, mint egy tavaszi ágat visszahajlította karjába a testét, és egészen fölé hajolt:

– Milyen szép vagy... és mostantól mindéltig az enyém vagy, tudod? – Két ujjával elválasztotta az ajkát, mintha szoros fiatal virágot akarna időnek előtte nyílásra bírni, és hosszan megcsókolta a kinyílt virágot.

Kinga szemében elhomályosult a fény. Mire újból feltámadt, kék árnyékokat hozott a pillái alá a végtelenből. És az ő bájoló erőtlenségében Ung a szívére szorította a saját erejét.

Az ár ragadni kezdte őket. Kinga, kevéssel előbb még szédülve fogódzott a vállába, most hirtelen eleresztette őt. A keze összekulcsolódott az álla alatt.

– Nem, ne így... Vétek, amit mi cselekszünk, talán minden vétek, ami közöttünk olyan szép...

– Szabad vagy Kinga, és az úttól se félj.

Ő tétovázva nézett maga elé.

– Mégis véteknek gondolom, jóllehet az Úr Jézus meghagyta az ő papjainak általa, hogy szeressük egymást, de nem ezenképpen. Ung, azért csak maradj a közelemben, aludni küldtem a szolgálókat, Beke pediglen nem tért meg, és ha netán nagy nehéz hadimén jönne felfele a sikátoron, úgy-e meghallanók a patkócsattogást?

– Ki jönne ide éjórán, lovon?

– Ung, miért nézel ki egyre az ajtón? Jer vissza hozzám, ma biztonságosan lehetünk, jer ülj mellém ide a tűzhelyhez, mint régen... Mire gondolsz?... Hát nem emlékezel?... Odahaza minálunk, ha Kolontóról jöttél, télvíz idején, a havas pusztákon át... Nézd, e lócapárnát is ide tettem, miközben vártalak. Hogy vártalak, és még mit sem meséltél viszontagságos nagy utazásaidról és vásárokról és népségekről és külső tartományokról, amerre jártál, és sok okulásodról...

Ungnak ettől egyszerre szétszálltak a gondjai. Régi fiús nevetésével nevetett:

– Mire való volt mind ama tudomány tanulása? Mire való, ha mondom, hogy megtanultam a latin betűvetésnek jegyeit és az antifonáknak jegyeit is, és megismertem a penitenciák könyveit, és tanultam a kalendárium olvasását? Szeretlek Kinga, és most tavasz van.

– Hát mondjad ezt! – Kinga szemében csillogott a fény. – Hogy megváltoztál, mióta sokfele jártál. Jóllehet, mindig nyájas voltál, de most ékesebb szavú vagy, és a ruházatod, még a hajad nyírása is olyan, mint napnyugati lovagé. Tán királyoknál lakozgattál, hogy ezenképpen megtanultad az udvari magaviselést?

Lassanként vette észre, hogy Ung már nem a régi féktelen kolontói legény, noha mindig kényesebb volt egyebeknél. Nem részegedett le, mikor ők ittak, és táncban vagy vigadozásban, ha a férfiak összekaptak, nem sebesített meg a kardjával magánál gyöngébbet.

Ung játékosan felnevetett:

– Jobban tetszettem néked azelőtt?

– Így még kedvesebb vagy – szólott Kinga és rámosolygott. – Mondd, gondoltál-e rám az esztendők lassú forgásában, miképpen én terád? Vagy ne mondd, amiket kérdek, beszélj egyébről, amik kedvedre valók. Szeretem hallani a hangodat. Mintha a kezed simogatna. Ugye nem vétkezünk, ha a hangodat hallgatom? Mesélj hát, édesem.

– Majd később, majd máskor. Beszélni marad időnk mind az egész életen át, akkor is, mikor öregek leszünk, Kolontón a télben, a tűzhely mellett, te meg én. Most a csókod kell, Kinga, én asszonyom – Ung olyan közel hajolt hozzá, hogy a szája az arcát érte –, a csókod..., mert a szavunk holnap is mondani tudja, amiket ma nem mondhat el, de amelyik csók ma elmarad, az már soha sem lesz a többi közt. A mai csókot holnap csókolni nem lehet.

Kinga lehúnyt szemmel hallgatta, a bőre alatt lassan, láthatóan emelkedett fel a halántékáig a vér. Mikor Ung elnémult, kissé elhúzódott tőle:

– Mily dolgokat beszélsz, inkább imádkozzunk együtt. Az Úr Jézus kínszenvedésének ideje van eljövendőben.

Ung mozdulatlanul nézte őt.

– Nem akarsz? – kérdezte Kinga szomorúan.

– Nem tudok – Ung hangja ingadozott – ha láttad volna ama processiót..., és csak a varjak károgtak az égen. De én elfutamodtam a dunai halászokhoz. Tudod-e, még emez éjjelen átvetnek a tulsó partra. És ott a halászoknál sütötte a nap a fejemet. A víz tiszta volt. Ott a folyónál... ott tudtam volna imádkozni.

– Én az egyházban imádkoztam, az oltárlépcsőn. Éretted imádkozom Ung... ameddig élek.

– Soká, soká – és közel lehellete kioltotta Kinga ajka közt a hangját.

– Mi volt ez?

Mint két riadt madár, szédülve kapták el egymástól a fejüket. Odakint egy elhajított kő csattant a falon. De Kinga másként hallotta. Ijedelmén ködszerűen átrettent egy nagy fekete hadimén kísérteties közeledése. Iszonyodva elfedte a szemét.

– Jön...! Hallod-e, hogy csattog a patkója a sikátoron?

Ung már a kertben volt, már áthajolt a falon.

– Te vagy? – kérdezte fojtottan, lefelé fordított arccal.

– Én vagyok, úr vitéz – suttogta fel a sötétből a halászlegény –, sok dolgok történnek, a túlnansó oldalon éktelen tüzeket gyújtottak a villások, lobog mind a part, ég a nádas, egyre-másra fegyveresek sokaságai vonulnak. Az esztergomi rév útján vonulnak, és a királyi naszádosok is mondják...

– Mit mondanak?

–... hogy amazok hadba szállnak, meg hogy a tatárok mán felégettek egy közeles püspöki helyet, miértis a naszádosok kifutottak a vizekre, oszt elragadozták a halásznép sajkáit. A mi dereglyénket is elvitték...

Ung lekiáltott rá.

– De uram – felelte a legény izgatottan –, nem lehet ma által kelni! Minden látszik, mintha nappal lenne. Holnap majd visszavesszük a dereglyét, osztán szolgálatodra leszek uram. Pusztítson el a fekete dög, vájják ki a szememet a varjak, ha itt nem leszek...

– Megállj!

A legény már eltűnt az éjtszakában.

Ung alatt dűlni kezdett a fal, úgy dult, mintha vele együtt reménytelenül belezuhanna a haldokló városba. Valahol kóborló kutyák vonítottak. A Duna irányából halvány vörösség lihegett fel az égre.

Még a vizek is lángolnak, és a nagy tüzekben fegyverre kelt népek vonulnak a tatárok ellen. Ő pedig csak tehetetlenül vesztegel és vár. A csillagok nem hullanak le a haragjától, a fegyverei zörejétől még az egér se szalad meg... Égőn felvágott az arcába a szégyen, és a gondolatai gyötrötten kerestek rést a szabadulásra. Iramodva futni kezdtek körbe-körbe a halálgyűrűn belül, de mindenütt csak elállt utakba ütköztek:

– Ma nem akarta az Isten – suttogta Kinga, és a vállára tette a kezét. Egész idő alatt mellette volt, de ő nem vette észre.

– Eressz, hadd mehessek! Másik révészt keresek a parton.

– Nem eresztelek – nyugtatta Kinga –, hiszen, erősítette amaz, elvették a naszádosok még a sajkákat is. Velem maradj, édes szívem, ki tudja meddig – elhallgatott egy pillanatra, mint aki elfelejtette, hogy magáról hogyan is beszéljen. Mire a gondolata visszatalált a szavakhoz, már csak Ungot tartóztatta, általa szívszakadva, mintha akaratos gyerekkel bánnék, és az arca végtelenül szomorú volt a sötétben: – Holnap –, most ő mondta ezt, de milyen halkan mondta, mialatt kézenfogva vonta kedvesét a pitvarkamrába, a tűzhelypadhoz. Aztán állva maradt előtte, és míg eltünődve nézte őt, tenyerével dédelgetőn fel-felborzalta halántékánál engedetlenkedő haját. Egyszerre magához szorította. A térdük melege összeért.

– Ne csüggedj, Ung, mindig kedvemre volt a fejed szép kevély tartása, emelve hordtad még a szerencsétlenségben is.

De Ung semmit sem hallott, már csak a titokzatos meleg élet lüktetését figyelte homlokánál a Kinga mellében. Hogy vert a szíve, mint párja alatt vergődő madár.

Felemelte hozzá esedező szemét. A keze lányos kis keble alatt a szívét kereste, és közben, mintha beleleheltek volna a szemefényébe, idegenszerűen elhomályosult a tekintete:

– Kinga...

Egyszerre erőszakos és mohó lett a mozdulata, felkapott az álla magasába, nyakánál a ruhája keresztes kis fűzését akarta feltépni.

Kinga keskeny sötét szemöldöke felívelődött a homlokában, hirtelen hátrahajló teste kitért a mozdulat elől, és Ung keze üresen ott maradt a levegőben:

– Hát nem akarod? – A vágy már fájdalommá lett a vérében, és hátravetett fejjel kitárta asszonya felé a karját. A tekintetük némán viaskodott egész idő alatt. De Kinga még mindig távolodott, és hátráló árnyéka a falon ráborult ekkor a feszületre.

– Uram, ne vígy minket a kísértetbe...

Ung keze lecsattant a térdére.

Most Kinga volt az erősebb. Magányosan, szabadon állt a mécsvilágban, és mikor megszólalt, tiltó volt a hangja:

– Akaratomnak ellenére tettem Dersnek hitet. De Isten parancsolatjából megállom ama hittevésemet.

– Hiszen meghalt, megszabadultál tőle! – kiáltotta Ung keservesen.

– Ám ő megmondotta, el ne higgyem, csakis ha megtér gazdátlan lova.

Ung előre ugrott, mintha fellobogó dühében rá akarná vetni magát, hogy leszaggasson róla mindent, amivel Ders holtan is tartóztatja.

Vaksötét kívánás rázta meg a testét.

Kinga felkiáltott:

– Miért nézel így rám? Ne így! Ez emlékeztet, félek tőled –, és a keze a feszülethez kapott.

Ung arca eltorzult:

– Félsz tőlem? – dadogta bizonytalanul – tőlem, aki szeretlek, miképpen te az Istent szereted...

– Ne mondj ily beszédeket!

– Fél tőlem – megszégyenülve, rémülten mondta ezt, s mintha visszalökték volna a lócára esett. A haja előre csüngött, és féloldalt mély árnyékot vetett az arcára. A szíve rendetlenül vert. A tagjai fájtak, mintha korbács érte volna, a keze ökölbe szorult. Görcsösen, mereven kinyújtotta a két karját a térde felett, aztán mozdulatlanul így maradt.

Kinga egész idő alatt lélegzetvesztve, riadtan figyelte. Most, hogy már nem szólt semmit, jobban megértette őt.

Boldogtalanul, hosszan egymás szemébe néztek.

– Megbocsátasz? – Ung a sebesült állat és kérlelő gyerek gyámoltalan tekintetével pillantott fel rá – megbocsátod az én vágyódásom vakmerő bántását? Szeretsz még, mégis szeretsz?

Kinga kétfelől a vállára támasztotta a kezét és lehajolt az arcához:

– Másképpen szeretlek.

Ung félszeg mozdulattal húzta őt maga mellé:

– Mondjad hát, az egyszer mondjad, hadd tudhassam...

– Ezt akarod?

És már megint közel ültek a falilócán a tűznél, szorosan ültek egymás mellett. Ung a földre nézett. Kinga elgondolkozva szűrte két keze között az ölébe csípőövének lecsüngő láncait:

– Olyan sok szó van a világon – kezdte el engedelmesen, egyre halkulón – oly igen sok van, és én honnan tudjam, melyik mondja, amit én neked mondani akarnék... Felette nehezet kivánsz. Engem eltiltottak a szótól, mióta Dersnél élek, csak hallgatnom volt szabad, jóllehet az Úr Jézus nyájas irgalma volt az is, mert ama hallgatásomban mindig rád gondoltam és... egyebet én nem is tudok. Ne kérdezz hát, miképpen szeretlek, ne faggass... – a szája félig kinyílt, hogy tovább mondja, aztán feleslegesen gyorsan mégegyszer lélegzett, mintha csak ezt akarta volna tenni, és elhallgatott.

A csendben Ung teste megcsúszott a lócán, már ott térdelt előtte és az arcát belémerítette meleg ölébe a hideg láncok közé.

Egy darabig így maradt elfelejtkezetten, és ezalatt Kinga föléje hajolt, s hosszan lenézett rá fátyolos szemének azzal a tekintetével, amelyet ő soha meg nem láthatott.

Egyszerre eltolta magától:

– Most már eredj el tőlem...

Ung döbbenten hátraejtette a fejét. A tűz fénye a szemébe lángolt.

– Ilyent kívánsz? – indulatosan, sértetten meredt rá. Még Kingától sem tűrhette el ezt. A felhabzott vágy visszazúgott a vérébe. Vette a kardját s a lócára dobott ködmönét.

– Ung...

De a vadul feltaszított ajtó már becsukódott mögötte.

Kinga utána szaladt, a küszöb előtt megadóan mégis megállt. A keze lassan lecsúszott az ajtófán a reteszig.

De hát miért ment el így? Miért ment el, mikor küldte? – És a könnye kicsordult. – Hát nem tudja? Hiszen, még ha rossz lenne, akkor is szeretné. Most megmondaná neki. Ha ólmot öntetne a két szemébe, akkor is csak azt kérné, még egyszer láthassa, ha a kezét vétetné, kérné, hogy még egyszer megsimogathassa, és ha bárddal küldené a bakóját, kérné a bakót, várjon egy Ave Máriát, mert még imádkoznia kell valaki üdvözüléséért.

Lemondóan rázta a fejét. Hiába, nem lehet azt megmondani, hogyan szereti őt! Szereti, és mégis fájdalmat okozott neki, mégsem hallgathatta meg.

– Én édes Jézusom, aki a mi megváltásunkért függtél a keresztfán, add tudtomra, mitévő legyek?

Mint a fény átosont a homályos kamrán, leborult a feszület elé, és soká imádkozott.

Odakint Ung visszautasított szerelme haragjával és szégyenével tiporta a lába alá a kertet. Mire a falhoz ért, derékszíjába nyomta az öklét, és mégis hátranézett. A csukott ajtó alig látszott a sötétben, de az ablaktábla kerekre kivágott nyílásán át most is lehullott a fűre a belső világosság. A semmi kis fénytől érthetetlenül felzsongott vérében a Kinga hangja, mikor tartóztatóan a nevét kiáltotta. Most csakis tőle függ, hogy visszamenjen hozzá, csakis tőle, ha éppen úgy akarná! És a gőgje megenyhült abban, hogy nem akarja.

A ház felől halk zörrenés zökkent bele ekkor az éjtszakába. Ung a mellében is érezte ezt a zökkenő zörrenést.

Az ajtóreteszt zárta volna magára Kinga?

Ettől a kis zörejtől összetörött Ung büszkesége. Hirtelen, gyötrőn minden megváltozott. A torka kiszáradt, s ő az elérhetetlennek vágyával tétovázva arrafele indult a kövekkel kirakott úton, ahonnan az a nesz hallatszott.

Csak egy pillanatig marad… vagy mégis bezörgessen?... Nem, már megy is innen... és leült a küszöbre s a térdére támasztotta az állát.

Aztán így virrasztottak ők ketten az ő éjtszakájukon.