AZ ERŐSEBB

Megállt a szűk lépcső fordulójánál, és a falnak támaszkodott. Úgy rémlett neki, hogy már nagyon régen megy felfelé a bűzös, sötét meredeken. A szíve kíméletlenül verődött a bordáihoz, és a fejében olyasfélét érzett, mintha a nagy, idétlen munkásbérház valamennyi lakójának a küzdelmes lélegzete az ő fülében lüktetett volna.

Odalenn, alatta a mélyben, bezárták a házkaput. Már későn lehetett. Messziről jött, ázottan, kimerülten. A szoknyája alja térdig lucskos volt, és a hosszú, nyitott folyosón, fent a negyedik emeleten, megint hóban járt. Támolyogva vonszolta magát a nedves fal mentén a leghátulsó ajtó felé. Óvatosan nyitott be rajta, és újból megállt.

A mélyen benyúló, alacsony konyhaszoba megrekedt levegője fojtós volt az ételszagú szegénységtől. Az asztalon, a lecsavart petróleumlámpa, mint fáradt, vörös szem pislogott. A fal mellett a mállott díványon összebújva, boglyas gyerekek aludtak. Odébb, egy halom rongyos szalmazsákon az ember nagy, lomha teste lélegzett; a szegletben pedig, a rozoga ágyon, albérletben idegen személy aludt, aki nem tartozott hozzájuk.

A tűzhely már hideg volt. A szélén egy mázas cserépedény állt.

Az asszony nagy kendőjéről fagyott darabokban vált le a hó. Ledobta a kendőt egy székre, és hátrasimította lelógó haját. Az arca olyan sovány volt, hogy a szája nem takarta a fogát. Éhes szemmel nézett a tűzhely felé, aztán előre görnyedt. De a cserépedény egészen üres volt, csak a mosatlan fakanalak maradtak a fenekén.

Mindent megettek előle. A sok telhetetlen gyerekszáj, az éhes ember... Ő reá nem gondolt senki, pedig dél óta nem kapott semmit a gyomrába.

Jóformán éjtszaka volt, mikor ma hajnalban elment innen hazulról. A lámpák még égtek a néptelen utcákban, és a hó csendesen hullott a bezárt kapuk előtt... A város túlsó végében, egy újan épült házban lépcsőket kellett súrolnia. A víz jeges volt a csöbörben, a kefe feltörte a kezét. Aztán megint ment, túl a Dunán, egy másik házba. A térde fájt, a feje üres volt, és mégis nehéz. A hídon fújt a szél. Átjárta a csontjait. Egész nap mosott egy gőzös pincében. Mezítelen lába tócsában állt, a ruhája nedves lett, a mellébe szúrás jött. Munka után, este, későn, egy gabonaügynök irodájában takarított. Nyitott ablaknál, nagy, metsző légvonatban, kimerülten, éhesen. És most hogy hazajött, üres a cserépedény, amelyikben hajnal előtt megfőzte a gyerekek ételét.

– Szegények... Egy pillanatig a dívány felé nézett elbutult, kialudt szemével, aztán az emberen akadt meg a tekintete, és irtózó, elkínzott teste, mintha felszabadult volna egy kicsikét: – ma legalább békén maradhat tőle...

Az ember már régen nem járt munkába. Nem talált, vagy nem is akart találni, az asszony maga sem tudta, csak dolgozott reggeltől éjtszakáig, hogy legyen mit adni az asztalra, legyen mit fűteni a tűzhelyben.

A félholt igavonó elcsigázott mozdulatával ment végig a szobán. A dívány mellett halomba dobva hevertek a gyerekruhák. Foltozott foltok, szurtos, foszlott rongyok. Egymásután vette őket kézbe, és sóhajtott. Aztán leült a lámpa elé, és varrni kezdett egyenlőtlen, siető öltéssel. A mellében újra érezte a szúrást. A válla meg-megvonaglott a visszafojtott köhögéstől, és közben mindegyre hátrafigyelt, szorongva hallgatta az ember lélegzetét.

A szomszéd lakásban egy óra ütött, sokszor, csúful egymásután. Az asszonynak megállt a keze. Elkészül, a munkával, de azért ülve maradt, fáradt volt még arra is, hogy a szalmazsákig vonszolja magát. És ez így volt tegnap is és holnap is így lesz, mindig, amíg kórházba nem viszik meghalni...

Szempillája lecsuklott, fájt neki az erőlködés, hogy nyitva tartsa. Émelygő kimerültség fogta el. A keze mereven csüggött le kétoldalt a szék mellett. Csak a nyaka rándult olykor, ahogy a fejét feltartotta. Egyszerre kinyílt a szem egy gondolattól, és ijedten nézett a tűzhely irányába.

Tegnap vagy azelőtt... már nem emlékezett világosan... beáztatta az ember kék ingét és a gyerekek rongyait. Azóta vízben állt az egész, fel kellene teregetni, hogy megszáradjon. Összeszorította a fogát, hogy ne kiáltson fáradt kínjában, és, mintha egy idegen erő kényszerítette volna a tagjait, egyszerre talpon állt.

Borzongva nyúlt a dézsába, és egy lélektelen, törött gép céltalan mozgásával kapkodott a jéghideg vízben. Nem tudta, mit tesz, a keze nem engedelmeskedett többé. Csavarás közben kicsúsztak a rongyok a markából, és nehéz, lucskos eséssel csapódtak a téglakövezetre.

Az ember megmozdult a szalmazsákon, lassan felült, és kinyitotta a szemét. Egy ideig nézett a levegőbe, aztán észrevette az asszonyt.

– Csend legyen... – dörmögte csirizes hangon, és káromkodva feküdt vissza.

Az asszony munkától és anyaságtól formátlan teste remegve lapult a falhoz, és mintha megszokott ütések elől akarna védekezni, irtózva kapta két kezét az arca elé. Horpadt, lecsüggő melle ijesztően vergődött a visszafojtott nyöszörgés küzdelmétől.

Aztán újra hallatszott az ember nyugodt, mély lélegzése.

Nem vette le róla többé a szemét, és közben tapogatózva nyúlt a földre, a nedves ingek után. A ruha piszkos lett a téglakövezettől. Megint át kellett öblíteni, és a lecsorgó víz megint zajt ütött.

Az ember ismét mozdult. Veszedelmesen, lomhán támaszkodott elő a rongyok közül.

– Aludni akarok – morogta rekedten. – Verne meg az Isten! – És a saját hangjától egyszerre kiment az álom a szeméből. Lecsüggő ajka lassan előretoldódott, mialatt az asszonyt nézte.

– Ide gyere... – az arca elvörösödött és felemelt ökle, mint az ősember fenyegető, rettenetes bunkója, nagy, sötét árnyékot vetett a mennyezetig:

– Hallod! Akarom! Én vagyok az erősebb...

KIS VÁNDOROK

A meredek, sötét házfalak között, mint egy szakadékba hullott le az utcába a hó. Már reggel óta hullott. Prémet szegett az ereszcsatornákra, a cégtábla fölé. Puha, fehér sapkát rakott a lámpák hegyére.

Az utcában senki sem járt. Csak az íves kapu alatt mozdult elvétve egy kicsi árnyék. Egyre beljebb lapult, mintha bújosdit játszana a zimankóval.

Rongyos, éhes, szegény kicsi fiú... Mikor felkerült a nagy városba, eleinte egy marhaszállító-kocsiban lakott, idegen emberek között. Azután elküldték onnan. A kocsi másra kellett. De akkor még ősz volt. A városi kertek padjain is lehetett éjtszakázni. Később nagy bérkaszárnyák lépcsői alatt bújt meg a fekete aknában. Aztán egy rendetlen öreg ház pincelejárójában, a szemetesládák mögött. A szemétben olykor ételmaradékokat is lelt, és az egymás hegyébe állított ládák megvédték rejtekhelyét az éjtszakai hidegtől.

Reggelenként, mikor virradt, és kaput nyitottak a házban, kisurrant a szabadba. Koplalt, fázott, kéregetett. Kapuzárás előtt megint a szemetesládák mögé bújt.

Ma észrevették. Egy vörösképű, haragos ember vette észre. Lármázott, és kikergette az utcára. Másfelé próbált szerencsét. Ott is ráakadtak, és mindig azt kiabálták, hogy takarodjék.

Közben egészen besötétedett. Az utcákban sorra becsukták a házak kapuját, és ő kívül maradt, magányosan, dideregve a hófúvásban. Egyszer-kétszer még felágaskodott, hogy elérje a csengőket a házak falán. De a csengők magasan voltak, és ő kicsi volt. A fehérsapkás lámpa alatt is várakozott. Talán jön valaki a néptelen utcába, és segít rajta. Senki se jött.

Mikor a hideg már nagyon fájni kezdett neki, sorban-sorban halkan kopogtatott dermedt kis kezével a bezárt házkapukon. Senki sem hallotta meg. A házak aludtak.

Az egyik kapunál aztán állva maradt. Jó kapu volt. Az íve bemélyedt a falba. A hó nem vágott be alája olyan élesen, mint a többi kapu alá.

Valahol, fenn a magas sötétben, sokszor egymásután egy toronyóra kongatott bele kísértetiesen az éjtszakába. A kicsi fiú félni kezdett és lekuporodott az öreg kapu ölébe. Miért is bolyongott volna még tovább? Úgyse volt hová mennie.

A foga borzasztóan vacogott. Vézna teste fájt, mintha kutyák rágták volna a csontjait. A hideg kutyái.

Egyszerre, nem tudta, hogyan, lehunyt szemmel a búbos, zöld cserépkályhát látta. Olyan volt, mint egy felfújt óriásmadár a szoba szegletében, és télen meleg volt, és ő szerette simogatni... messze... régen... otthon. Az atyja is a szobában volt, és az anyja kötött. aztán elment az atyja a háborúba. Aztán a háborúnak is vége lett, de az atyja azért csak odamaradt, és nem jött vissza soha. Minden olyan érthetetlen volt. Az öregek mondták a templom téren, hogy béke van. A faluba mégis idegen katonák jöttek. Lövöldöztek, és a falu népe világgá menekült a lucskos országúton...

A kicsi fiú felzokogott a vén kapu ölében. Eszébe jutott... Fejvesztett, jajgató népek futottak akkoriban valamennyi úton. Gyalogosok, szekerek, hintók, állatcsordák, targoncák, lovasok mozogtak a vasúti állomások felé.

Zsúfolt marhaszállítókocsikba tömték be az embereket. A kicsi fiú félt, az anyja fogta a kezét és sok, lihegő emberi test szorította egyre jobban. És azért mégis minden állomáson új menekülteket tömtek a kocsiba. Már nem lehetett lélegzeni, már fuldokolva hörögtek az emberek. És ez volt a legiszonyúbb. A nagyok is féltek... a nagyok is sírtak, mint a kicsi gyerekek. Egyszerre egy furcsa sikoltást hallott. Az anyja keze megrántotta a kezét, mintha el akarna esni, pedig helye se lett volna ilyesmire. A zsúfoltságban nem is lehetett volna elesni. Valaki mondta a feje felett, hogy: vége! Ezt sem értette. Minek lenne vége? Az anyja keze egyre hidegebb lett, de azért egyre jobban szorította a kezét.

A vonat megállt. Az emberek helyet csináltak, és ekkor valami borzasztó történt. Az anyja oldalt dűlt, és magával rántotta őt is. Sohase tett eddig ilyet, és a kisfiú nem bírta megérteni, miért játszik éppen most ilyesmit, mikor mindenki olyan szomorú. Aztán felemelték őket, és az anyja lenn feküdt a vagón előtt, a sinek között, a földön. Még akkor is tovább játszott. Hiába szólítgatta, nem nézett rá, és az arca egészen sápadt volt.

Valaki megint mondta, hogy: vége... és az emberek visszavitték őt a marhaszállító-kocsiba. Hasztalan ordítozott, rúgott, harapott, vitték magukkal, és az anyja ott maradt a földön fekve, és tovább játszotta, hogy nem hallja őt.

A fekete vasúti kocsik csörömpölve lódultak előre. Az anyját azóta nem látta viszont soha.

A magas sötétben kísértetiesen megint kongatni kezdett egy toronyóra. Tizenkettőt ütött. A kicsi fiú már nem fázott. A hideg kutyái már nem marták vézna testét. Hová lettek?... A tagjai elzsibbadtak. Bágyadtan, félig felnyitotta a szemét.

Az utcalámpa fején úgy megnövekedett a fehér kucsma, hogy a láng is csak alig világított ki alóla. Álmos fényén nagy, lassú pelyhek szálltak át, és a havazásban, mint óriási, fekete vasúti kocsik álltak a házak. Az utasok már beszálltak – gondolta a kicsi fiú. Az ajtók becsukódtak. Mindjárt indulhat a vonat...

És csakugyan, egyszerre úgy rémlett, a házak elmozdulnak a helyükből. Egymáshoz koccannak, elindulnak. Aztán szemközt nem volt többé semmi. Csak millió táncoló fehér pehely, és a kicsi fiú, a mérföldes havazásban, halkan, édesen az édesanyja hangját hallotta meg:

– Palkó... Kicsi fiam...

Boldogságában kicsordult a könny a szeméből, és anélkül, hogy mozdult volna, a kapu öléből elindult a havazáson át az anyja felé. Ment-mendegélt a sok szálló pehely között, mint lombhullató fehér rengeteg erdőben...

Aztán kiért a fehér erdőből. A hóhullás lenn maradt, mélyen alatta, és ő végtelen kék tisztáson járt. Az út mentén csillagok égtek a csendben. Odalentről – mintha tréfálnának – elvétve még toronyórák kongtak felé, de a kicsiny fiú nem számlálta, hányszor ver a kalapácsuk. Ahol ő járt, már nem számlálnak ilyesmiket...

Közben virradni kezdett. A csillaglámpák sorra kialudtak. A reggeli ragyogásban madárdal hallatszott, és a kék mező felett fodormenta szaga vegyült illatos füvekkel. A kicsi fiú széles, puha országúton járt. Ekkor vette észre, hogy nincs egyedül. Előtte is mentek, mögötte is jöttek, és valamennyien apró fiúk, pici lányok voltak. Csupa kicsi vándor a kék mezők aranyporos országútján.

Az egyiket véletlenül felismerte. A falujából való volt, a szomszédék szőke Juliskája. Most már a többihez is nekibátorodott.

– Honnan jöttök? Mi járatban vagytok?...

És majd mindannyian magyarul feleltek:

– A hét hegyek országából – mondotta egy fiú – elüldöztek minket a portánkról, sokat éheztünk. Odalenn már nem volt maradásom...

– Hát te honnan jöttél?

– A Kárpátok alatt fogtam pillangót még e nyáron, aztán elkergették az atyámat onnan. Megfagytunk az úton...

– Hát te?

– A tenger partján, világító toronyban laktunk azelőtt. De idegen katonaurak parancsolták, hogy nem maradhatunk ott, pedig csak én tudtam, hol találni a parton a legszebb kagylókat...

– Az én apám meg halász volt a Dráván, de elkergették onnan. Puskatussal ütöttek a fejemre, mielőtt ide indultam.

Egy aszott, halvány pici leány poroszkált Palkó fiú mellett, a fodormenták illatában.

– És te... honnan vetődtél ide?

– Ahonnan te, a nagy városból jövök. Nem volt többé kenyér, nem volt többé tej, nem volt többé hely – mondotta a pici leány. – A sok menekülő, éhes magyar gyerek mind odajött a régi országból, eleszik szegények előlünk a megmaradt eleséget.

Elhallgattak mind. Csend lett a nagy, kék mezőn, és az aranyporos országúton sírdogálva mentek tovább a kicsi vándorok.

Egyikük sem tudta, mennyi idő múlhatott el, mikor előttük egyszerre gyönyörű, fehér város tornyai tornyosultak az azúr mezők fölé. Lágyan csillogott minden, mintha gyöngyházfényű fehér felhőkből épültek volna a falak. És a felhőfalakban kitárva, gyöngéden, melegen, ellenállhatatlanul, olyan csodálatos aranykapu ragyogott, hogy Palkó fiúnak egyszerre az édesanyja két kitárt karjára kellett gondolnia. És a többi kicsi vándor is ilyent gondolhatott, mert egyszerre mondták:

– Ez csak a Mennyország kapuja lehet...

Lelkendezve futni kezdtek, és meg sem álltak, míg egyszerre ott nem álltak, áhítatosan, levett kalappal, könnyes szemmel, remegőn a kapu előtt, amelyen nem kellett hiába kopogtatni, mint lenn, az emberek házainak kapuján.

A fehér városból rejtélyes, boldog, halk zene áradt. A fehér küszöbön két fehérszárnyú, aranykürtös, szép angyal állt. Lehajoltak a kicsi vándorokhoz és külön-külön megkérdezték mindegyiket, vajon honnan jönnek?... Hát te is onnan jöttél? Te is? És te is?... Hogyan lehetséges, hogy majd mindannyian Magyarországból jöttök?

Egymásra néztek az angyalok, és az egyik hosszú aranytrombitájába fújt. Nagy szárnycsattogás támadt a trombita szavára. A város fehér falai közül kicsi angyalok szálltak fel mindenütt repülve, hirtelen csaptak le a kapu angyalai körül. Az angyalok intettek, és kiküldték őket, hozzák hírül, miért jön a Földről a legtöbb kicsi vándor épp Magyarországból, ahol azelőtt olyan szép volt az élet?

A hírhozó angyalok, mint a galambok seregei szálltak ki az aranykapun, és eltűntek a kék mezők ragyogásában.

Mély és várakozó lett a csend. Aztán rövid idő se telt bele. Halk, finom nesz emelkedett alulról, mint rekkenő nyárban a vadméhek zümmögése. Már szárnycsattogás lett a közelgő neszből, már jöttek repülve a Föld felől az angyalok. Bejárták közben a világot, minden földrészt, minden országot. És hozták a hírt:

– Kicsi vándorokkal van tele az út Magyarországtól idáig! Jönnek, egyre jönnek, nincs ott maradásuk, mert az országuknál ma nincs szomorúbb ország az egész világon...

A nagy angyalok tanácsot tartottak maguk között, hogyan segítsenek?

– Mi ez? – kérdezte az egyik és lehajolt.

– Ne haragudj – suttogta Palkó –, szegény országunkról beszéltetek, és kicsordult a könnyem tőle.

– Jertek velem – mondotta ekkor egy fényes angyal, aki nem látszott eddig. – Bevezetlek a mennyek városába, és a legboldogabb hely lészen a tiétek, mert a földön a legszomorúbb helyetek volt a gyermekek között...

Palkó felmosolygott, egyszerre tudta, hogy az anyjához vezetik.

– Ti pedig – szólt az Úr angyala a hírnök-angyalokhoz –, szedjétek össze a kapu küszöbén az ő könnyeiket, vigyétek le a földre, és tegyétek bele az emberek szívébe, mert a kicsi vándorokat csakis az emberek szíve tartóztathatja odalenn a földön.

És az angyalok seregei szárnyra keltek a kék mezők felett, hogy levigyék a gyermekek könnyeit a halandók közé.

A FIATAL ESZTENDŐ

Havas zimankó vágtatott a viharban. A hófelhők, mint a nagy fehér mének nyargaltak át a sötétségben, és a nyomukban felvágódott a csikorgó jeges por.

Őrjöngve kavargott a föld felülete. A szél meg csak huhogott, károgott, mintha örvénylésben láthatatlan baglyok és varjak seregei sodródtak volna mindenfelé. A fák fekete körvonalai eltörlődtek a förgetegben, az utaknak nyoma veszett. A táj arca eltűnt a hóban.

Akárhol lehetett volna. Már nem tudhatta senki, hogy a földnek melyik részére tartozik.

Aztán éjféltájban fordult egyet a szél, és sebesen, fehér oszlopokat csavart a magasba. Az alacsony téli ég pedig sötét, nehéz tetőt bocsátott le rájuk.

Egy pillanatig minden így maradt. Majd a tető nyomásától hirtelen összeomlott az épület. A boltozat lejjebb szakadt, és a térben szétporlott a viharpalota.

Helyén, a hóaknák és hófúvások hepehupáiban mindössze csak egy magányos kis földi ház maradt, sokféle határok összeszögelésében, behavazott sorompók között. Kihunyorgató ablakai előtt szüntelen vágtatott a zimankó. A fehér ménes nesztelenül kavargott bele a semmibe.

Odabenn, a füstösgerendás, öreg mennyezet alatt emberi alakok körvonalai vöröslöttek a tűzfényben.

Egyik-másik fenn ült, magasan, az asztal tetején. Mások lejjebb, a lócán feszengtek, néhányan a rozoga, bizonytalan székeken gubbasztottak. A szegletben, a földön, magányosan csak egyetlen legényforma ember ült.

A nyitott tűzhely irányába néztek mindannyian. Háttal fordulva egy asszony állt a kürtő kormos köpönyege alatt. Az arca nem látszott, csak a haja s mezítelen válla és a karja vonala égett a lobogó fényben.

Az asszony, nyeles serpenyőben, ólmot olvasztott a szabad tűz felett Szilveszter éjtszakáján.

Egy hatalmas testű ember ugrott le ekkor az asztal tetjéről. Az arca rezes volt, a haja, a szemöldöke világos, kurta tengerészpipát szorított a foga között. Egy darabig szétvetett lábbal állt egyhelyben, aztán nyugalmasan mondotta:

– Én vagyok az első!

Senki sem ellenkezett, mindenki ráhagyta.

– Igaza van... – dörmögte egy feketeinges legény, aki a köpönyegét maga alá gyömöszölte, s így még a többieknél is magasabban ült az asztal tetején.

De az asszony oda se nézett. Egy pillanatig, szép mozdulattal oldalt hajlott, s közömbösen a vizes kondér felé billentette a serpenyőt.

Ezüstösen, pillésen ömlött az olvasztott ólom, aztán hirtelen, fulladozva sercent bele a hideg vízbe.

A kurtapipás utána markolt és csöpögve, fénylőn halászta ki a kondérból a csipkés, furcsa ólomdarabot.

– Egy hajó!

– A tengerek ura az a hajó... Az én hazám hajója!...

– De valami... Ott, alatta... Valamiben megakadt.

– Zátonyra futott hajót öntöttek neked! – kiáltotta egy hang az asztal tetejéről.

Az ember foga között megreccsent a pipaszár, hatalmas marka megvetően morzsolta össze az ólomdarabot.

– Most rajtam a sor – mondotta az, aki előbb a zátonyt kiabálta. Ez is az asztal tetejéről ereszkedett le, és diadalmasan feszítette a mellét. A haja és a szakálla fekete volt, az arca puha és fehér, a csípője széles.

Mosolygott, s miközben hosszú, finom ujjai közül egy ólomrúd esett a serpenyőbe, nyegle bókokat suttogott az asszony felé. De ő nem felelt. Egykedvűen ringatta a láng felett. Aztán megint belesercent valami a vizeskondérba.

A hosszú, finom ujjak közül begyes kakas árnyéka vetődött a falra.

– Látjátok! – És az ember kinyújtott karjával fölényes mozdulatot tett a levegőben. – Hajnalt kiált a gall kakas!

– Öreg kakas – gúnyolódott a feketeinges –, de ez alatt is van ám valami zátonyféle...

– Szemétdomb van alatta – dörmögte egy tagbaszakadt szőke óriás, miközben az asztal legvégén lassan, nehézkesen felállt.

Most már neki öntötte az asszony az ólmot, s egyszerre az ő emelt kezében is megjelent a meszelt falon az árnyék képe.

– Mi ez?

Nyugtalanul lestek fel a lócán gunnyasztó kis emberek.

– Egy medve! – mormogta valamelyik.

– Az ám, a két talpán áll...

– Mert táncoltatják – nevetett fel a hosszúujjú idegesen.

A szőke óriás fordított egyet az ólomdarabon.

– Ahun ni – kiáltott egy hang –, még a lánc is ott van a medve nyakán.

– Ott van, de már szakadozik...

A társa mondta ezt. Kisebb és satnyább volt, mint ő, de azért rokonok lehettek. S most rákerült az ólomöntés sora. A többiek oda se néztek.

– De furcsa... régi... kétfejű sasmadár...

– Hogy lenne kétfejű – mordult rá a másik –, hiszen egyetlen feje sincs.

Az emberke megnyugodott, hogy az ólom képének egyetlen feje sincs, és lapulva, a tagbaszakadt óriás árnyékába bújt.

Közben az, akinek a kakast öntötték, szüntelenül uszította a feketeingest:

– Hát te nem önteted ki a jövendőt?

– Én már kiöntöttem saját maganak! – vetette oda hetykén a legény.

– Csak rajta, te asszony – kiáltotta a másik –, fordítsd ki a serpenyőt, hadd lássuk azt a jövendőt mi is.

És az öntött ólom árnyéka ekkor hirtelen kirajzolódott a falon.

– Lám, lám – ingerkedett a hosszúujjú –, egy gitár! Mi is lehetne más egyéb...

– Revolver az – ellenkezett egy hang a lóca túlsó végéről.

– Kinek a revolver, kinek a gitár! Csak attól függ, ki honnan nézni. – S fenyegetően nevetett fel valaki.

Egy pohos ember zömök alakja mozgott bele ekkor a tűzfénybe. Vöröses, sörtés haja egészen belepte nagy, négyszögletes fejét. Az arca duzzadt volt, s a száját is olyan furcsán csucsorította, mintha állandóan valamiféle csehtrombitát fújna.

Csak rövid ideig emelte pöffeszkedőn az öntött ólomdarabot, aztán, hirtelen, izgatottan zsebrevágta, mert az ólom árnyéka tagadhatatlanul koporsóformát mutatott...

A nagyfejű két cimborája egymásra nézett az asztal felett. Aztán az egyiknek, egy bocskoros, báránybőrföveges sötét alaknak, valami szétmállott, különös zürzavart öntött ki ólomból az asszony. A másiknak, egy bátorszemű, katonaviselt fekete embernek, valamiféle halász formáját mutatta az öntött ólom árnyéka a falon.

– A hal is látszik – erősítették cimborái, a nagyfejű és a bocskoros. – Ott... ott függ a horgon...

– Csak az a baj – hangzott a szeglet felől –, hogy a hal nagyobb, mint a halász!

A katonaviselt dühösen arrafelé nézett, ahol a földön a magányos, bús kolduslegény üldögélt.

– Hát te?... talán bizony még ólmod sincsen?

A legény felvágta a fejét:

– Van egy utolsó pitykém a dolmányomon; azt elfeledték lelopni a szomszédaim. – Egyszerre talpon állt, magasan, keményen, és beledobta az ólompitykét a serpenyőbe.

Mögötte összebújt a három cimbora.

– Hadd lássuk, mi lesz a jövendője.

A pityke lassan olvadt, és közben fel-fellángolt a tűz. Aztán a vizeskondérba billentette az asszony a serpenyőt. Egy pillanat. Már felszökött az öntött ólom árnyéka.

– Bunkó lehetne...

– Vagy ököl?

– Semmi! Öntsd újra! – kiáltottak az emberek.

Az asszony kivette a legény kezéből az érthetetlen ólomdarabot, s ismét a serpenyőbe dobta.

Kinn zúgott a vihar, a házban feszült a csend. És az újra öntött ólom árnyéka megjelent a falon.

– Egy kéz...

– Az Isten keze: az én hazám régi formája – mondotta ünnepélyesen a legény.

– Az ám...

– A régi Magyarország képe!

– Nem is tudtam, hogy ilyen volt – magyarázta könnyedén az, akinek az előbb kakast öntöttek.

– Volt, nincs...

– Soha többé! – kiabálták összevissza a legény szomszédai.

Az ablakok megzörrentek a ház falában, s a tető felett egyszerre, mintha messze harangok kongását sodorta volna a szél.

– Az én régi hazám...

Már az öklüket rázták a cimborák.

– Ki ez az asszony, hogy ilyet mer?

– Miféle?...

A ház körül egyre erősebb lett a harangzúgás, benn zavarosan ugráltak fel az emberek. Az asszony serpenyőjével a kezében lassan feléjük fordult.

Az arca most sem látszott. Magasba egyenesedett alakját hátulról világította meg a lobogó tűz. És miközben így, rejtélyesen, hallgatva állt, körülötte újból felzsivajgott a sokhangú, tiltakozó beszéd:

– Rémképet öntöttél!

– Csak most... Lesz rá gondunk...

– Vége örökre!

– De hát ki vagy te, aki a múltat öntötted az ólommal ennek a legények?...

Mikor az asszony megszólalt, olyan volt a hangja, mint a szilveszteréji harangszó:

– Én nem a múltat öntöm, hanem a jövendőt. Én a fiatal esztendő vagyok...

ÁLMOK

Az erdők sötét csendjéből kikelt a hold. És a tornyokon meggyulladtak tőle a felvont zászlók érckopjái. Hirtelen kék villanások nyilaltak bele az éjtszakába. Apró lidérclángok a rengeteg felett.

A király, nagy idők után, Visegrádon volt...

Az őrség némán váltott. Az alabárdok acéljában egyenletes kis ragyogások jöttek-mentek a holdfényes bástyák falán. A kapuállók merevek voltak. Mellvértjükön megrögződött a holdfény, mintha odakalapálták volna. A várudvaron csak a rezes veder csillant a kút kávájánál. Egy csatlós ivott, és óvatosan öntötte el a maradék vizet.

Csend... A király...

A régi tornák híres udvarán fű nőtt a kövek között. Rozsda ette a felvonóhíd láncait, és a kőcímerek mezőiben zöld moha verődött ki az Anjou-liliom körül.

A vár és az élet elaggott, mint maga a király. Nem úgy volt többé Visegrádon, mint Lajos fiatal korában. A hajdan visszhangos termekben halkan járt a lépés. A hosszú folyosókon révedező mécsek suhantak át, és olyan csendes volt a csend, hogy a Duna zsongása felhallatszott a mélyből. Pedig lakoma után álltak udvart az úri rendek a koronázóteremben. A gerendás mennyezet függő karosmécsese alatt a bosnyák király, a hűbéres bolgár fejedelem, a litván és lengyel hercegek, zárai követek, nápolyi lovagok, pádovai vendégurak között elvegyülve, rangos magyarok: a havasalföldi vajda, a székely ispán, a szörényi bán várakoztak, hogy a király kegyelemben észbe venné őket.

A trón előtt, nagy darabon szabad térség volt a király és nemes cselédei között. Csak a két fal mentén álltak sort végig a palotások hosszúszárú talpas mécsessel a kezükben. A mécsek fénye, mint mozdulatlan vízben, úgy tükröződött a símára pallérozott pádimentum fekete-fehér kőkockáin. A trón skarlát szőnyege mellett az országbíró és a tárnokmester állt. A lépcsőkön a velencések követei térdepeltek, alázatban a földig görnyedve, hogy átadják Velence évi adóját a magyar királynak.

Lehajolva hozzájuk, hallgatta őket a király, aztán intett, hogy mehetnek, és mikor trónszékében felegyenesedett, mintha parancsolta volna, ellenállhatatlanul mindenek követték a mozdulatát. Az idegen jobbágyfejedelmek kihúzták magukat, csak úgy, mint az utolsó testőrző vitéz. A palotások is hirtelen megnyúltak, a falak mentén egyetlen fénylő csíkká lettek a mécsek lángjai. A nagy rugaszkodásban, szinte ellentmondóan, csak a király hű öreg bolondja kuporodott össze a trón lábánál. Tarajos bolondsipkája alatt lehorgadt a feje. Aszott arcát csúfondárosan beszívta kétoldalt, és mialatt hosszú, köszvényes mutatóujjával csörgetni kezdte kunkorodottorrú vörös cippellője hegyén a kis csengőt, ferdén, alulról felpillantott.

De a király nem figyelt rá. Trónja magasából lassú, komoly tekintettel nézett szét a teremben. Szeme a magyarokat kereste. Rakoncátlanok, torzsalkodók voltak valahányan, de százszor becsületesebbek minden többieknél. Szerette őket, ahogy itt is, ott is fölismert egy arcot. az ajtó mellett a honti ispán, az ifjú Drugeth, a Miklós nádor vére; a terem közepén a híres-neves Laczfi-Apor, a Bebek, a Giléthi, a Kállai-ivadékok, meg a két Bajmóczi és a Drághi unokái. Fiatalok mind. Régi törzsek új hajtásai...

Egyszerre, valahogyan már nem őket látta maga körül az aggastyán király. Míg a trónkárpit ezüst liliomai, mint a hópelyhek, szállingózva szálltak koronás, hófehér fejére, túlnézett ifjú udvari népén, túl a tavaszon, vissza, messzire, a saját tavaszába. És hívatlan megjelent előtte Endre öccse gyermekarca... És újra látta ifjúsága régen holt cselédeit, Újlakit, az aversai hőst, a szép dalia Lászlót, Drugethet, a nádort és szívének a legkedvesebbikét: Toldi Miklóst, a nagyfalusi nemest... Mind kidőltek mellőle a sorból. Mind itt hagyták, egyedül, öregen, magára.

A szíve megvonaglott, de azért az arca kemény és megközelíthetetlen maradt. A hűbéres idegen hercegek nem tudták mire vélni komor tekintetét. A velencések remegve kérdezték egymástól:

– Misericordia, mi vár reánk?...

A bolond gonosz örömében csörgetni kezdte ősz fején a sapkát, és nevetett hozzá:

– Csak féljetek, tányérnyalók! De mielőtt karóba húzat a komám, szólhatnátok még valamit búcsúzóul, hogy teljék az idő.

A király felrezzent. Intett énekes inasának. Aztán hirtelen, mintha mégis meghallotta volna a bolond szavát, leszólt a tárnokmesterhez:

– Szólítsd közelebb az urakat. És mondd nekik, hogy beszélhetnek. Szívesen hallgatom...

– Hazudni fognak – dünnyögte a bolond. – Mert hiába akarod, komám, nem mernek ezek igaz szót ejteni előtted.

A király elmosolyodott.

– Azt se bánom. Ha a valóságtól félnek, meséljenek hát az álmaikról.

– Ez már beszéd. Csakhogy ám, ingyenben nem tesznek ők a királynak semmit. Hat falut, két malmot, kaszálót meg rétet és legkivált a saját étvágyuknak kövér legelőt ígérj – gúnyolódott a bolond. – Rajta, címeres vitézek, mulattassátok a királyt, meséljetek! A komám nevében ígérem, hogy a láncos tallér a mellén azé lesz ma este, aki közületek a legszebb álmot mondja.

– Úgy legyen – hagyta rá a király.

A rendek elfogódva húzódoztak. Egyik-másik gondolkozva szegte le a fejét. A szótlanabbja hátrább vonult. Megcsörrentek a sarkantyúk. A király keresően nézett körül. Aztán a vendégek közül választotta a legelsőt:

– Kedvelt hívünk, Campofranco és Furnari hercege, kezdjed meg hát a szót. Mondd el nekünk, mi volt a legszebb álma életednek?

A siciliai nemes sebesen körülnézett, hogy látják-e, irígylik-e a többiek? Hajlongva haladt a trón felé. Föltekintett a mennyezetre, mintha ihletet keresne, aztán letérdelt.

– Felség, nagy király, királyok ura – mondotta hízelkedőn – egy csillagról álmodtam én odalenn hazámban, a tengerek között. A csillag fényeskedőbb volt minden csillagnál, és mikor felébredtem, hiába kerestem Sicilia egén. A magyarok országába kellett jönnöm, hogy viszontlássam, mert az a csillag, mindenható király, a te dicsőséged csillaga volt.

A király fásultan intett, tekintete énekes inasán akadt meg.

– Tovább, tovább... Hív cselédem, kobzos, álmodtál-e szépet életedben?

A legénykéknek elakadt a lélegzete a nagy tisztességtől. Letette hangszerét a trón lépcsőjére, és olyan képpel térdepelt melléje, mintha imádkoznék.

– Uram király, felséges királyom – kezdte neki fohászkodva –, azt álmodtam egyszer, hogy az erdőn jártam, és egy vérvörös kobozra találtam. A koboz egy cserfa gallyán függött, és teremtett olyan volt a formája, mint aminő az emberek szíve... Pengetni kezdtem rajta a húrokat. És a hangoknak szárnyuk volt, repülni tudtak, és vittek dalomban Óperenciákon túlra, el az idők felett, vándorolva szerelmesek ajkán, emberek szívén át...

– Homonnai Drugeth, tiéd a szó – mondotta a király.

Mozgalom támadt az urak között. Kíváncsian néztek a jeles ifjú vitézre. Néhányat lépett a trón felé. Nem térdelt le, de mélyen meghajolt, hogy aztán még magasabbra emelje fejét.

– Felséges jó királyom! Régen történt, amiről most kegyelmedből szólnom szabad. Szinte gyerek voltam még akkor, hogy levittek háborút tanulni idegen országba, Padovát segíteni a velencések ellen. Dicsőség helyett Trevisónál rabláncot kaptam. Vaskarikát forrasztottak a nyakamra. A falhoz bilincseltek a dogék palotája alatt. Sírboltba zártak elevenen. És a váltságdíjamat ellopták, kétszer egymásután... Szabadulásra nem telt többé reménységem. Víz és kő őrizett. A börtön szűk volt és mély, mint egy halottas verem. Öles falában csak fenn, magasan nyílott egy tenyérnyi rácsos ablak. Nagy kínomban ezt az ablakot néztem, én sok bús nappalokon által, míg egyszer, valahogyan elkáprázott kis világosságától a szemem. Odakünn sütött a nap, és szólított magához. Olyan szépen szólított, hogy lesorvadtak rólam a láncok. A két karom könnyű lett, és ahogy mozdítottam őket, éreztem, madár lett belőlem. És én kirepültem a szűk rácsok között, széttártam a szárnyam, és elszálltam tengerek felett, haza nagy Magyarországba... A legszebb álmom az volt, mikor rabságban szabadságról álmodtam, király...

Kegyelmesen bólintott a király. Leányos arcú kis apródján, hős Kállai unokáján jártatta a szemét.

– Rövid életedben, fiú, mit álmodtál szépet?

Félősen, halkan felelt a gyermekfiú hangja:

– A legszebb az volt, ó felséges király, mikor Kállóból udvarodba hoztak, és első éjjel az idegen nyoszolyán azt álmodtam, hogy otthon... az édesanyám ölén alszom...

Az apródúrfiak nem férhettek a bőrükben. Nevetgélve taszigálták egymást. A kis Kállai pedig mélyen elpirult.

– Hát te, Giléthi Bálint, álmodtál-e szépet? – kérdezte a király.

– Sok álmom volt már életemben, nagy uram király – mondotta a hetyke ifjú vitéz. – De tán a legszebb és legvalószínűtlenebb mégis az volt, mikor azt álmodtam, hogy... hű hozzám a kedvesem!

Mosolygás szaladt el az arcok felett. Csak a király maradt komor, mintha meg se hallotta volna a léha beszédet. Hű bolondján jártatta a szemét. Gondolt egyet, aztán leszólt az öreghez.

– Vén cimborám, Koppints, koppints hát már te is. Vagy a bolondoknak nincsen álmodásuk?

– Olyan szépet álmodni, mint a bolondok, nem tud álmodni józan ember – felelte elgondolkozva az öreg, és törődötten, lassan cihelődött fel a lépcső fokáról. Ahogy kiegyengette magát, és görhes testén lesimította a meggyűrődött piros selymet, összecsördült rajta a temérdek csörgő. Vigyorgásra idomított arca elkomorodott, kialvó, öreg szeme végtelenül szomorúan nézett egy pillantásig. A nevető urak elcsendesedtek. Nem tudták, mi történt, de azért kényelmetlenül éreztek valami szokatlan változást... Az öreg bolond fejéről lerítt a bohócsapka! Kusza, fehér haja és a vörös taraj nem illett együvé.

Először vették ezt észre a fiatalok. Először vette észre maga a király is. Meglepődés morajlott át a termen. Az öreg pedig csak állt és hallgatott, és mintha farkasszemet nézett volna valamivel, ami a láthatatlanból feléje mosolygott, lassan, lassan felderült az ábrázatja.

– Beszélj fickó – parancsolta a király.

A vén bolond felrezzent, és ahogy zavarában köszvényes két térdét összeköszörülte, aszott lábszárán szánalmasan ráncolódott a piros selyemszőttes. Fogatlan szája ferdére húzódott, valaminő gyerekesen furcsa mosoly játszott rajta.

– Öreg komám, alássan megkövetnélek, nem lehet azt olyan szépen elmesélni, mint ahogy álmodtam. Az elmúlt éjjel... Álmomban hajnal volt az égen, és tavasz a földön, és anyám a kunyhónk küszöbéről intett utánam: „Isten óvjon, fiacskám.” És én visszanevettem rá, és fogam két fehér sora közül kiejtettem a rózsaszálat, amit harapva tartottam. Botom végén kis tarisznyát vittem, és mentem hegyen-völgyön át. A falvakban lányok marasztottak. A szállások felől utánam nézett a fehérnép. De én nem álltam meg. A mátkámhoz siettem, a hegyeken túlra. Alkonyodott, mire messze, messze, odalenn a síkon megláttam a házát. Olyan távol volt, hogy különben a csillagvizsgálón át se látnék odáig, mégis elérte a tekintetem. A kertben állt, virágnyílásban, sötét szemöldöke alatt ragyogóan kék volt a szeme, és két karját kitárta. Égő, fiatal vágy fogott el, és szilajon futni kezdtem feléje. Repültem, mint a madár. Mellem kitágult. A lábam könnyű volt és gyors, miként a szél a havasi füvön. Lobogó fekete hajamat arcomba csapkodta a rohanás. Futottam boldogan, sebesen, és közben daloltam, daloltam, király...

Fenn magasan, elborult szemmel, merengve hallgatta őt a király, és keze öntudatlan a melléhez kapott.

– Tied a legszebb álom, tied a lánc – és reszketett a hangja, ahogy kimondta.

A fiatal udvari nép ámulva nézett össze. Nem értették, hogy miért könnyes az agg király szeme, nem értették, hogy miért a vén bolondé a lánc.

– Ne sajnáljátok tőlem – suttogta a bolond –, olyan szép volt álmodnom, hogy mégegyszer fiatal vagyok.