LUCREZIA BORGIA

Azon a napon hajnal óta talpon volt a város, a fellobogózott diadalívek alatt hemzsegett a tömeg: Ferrara százezer lakosa. Mindenki látni akarta, mint vonul be székvárosába Lucrezia Borgia.

Az Este-ház vörös és fehér színeibe öltözött lovas íjászok s trombitások nyitották meg a menetet, azután nyolc brokátos apród között lovagolt Don Alfonso, a vőlegény. Francia divatú bársonyzeke simult az alakjára, fekete fövege alól hullámozva omlott vállára sötét haja. Lován csillogott a drágakővel hímzett takaró. Mögötte kísérete haladt s táncoló paripákon öt püspök templomi díszben: Venezia, Firenze, Siena, Lucca küldöttei s fehér lovon Róma négy követe. Lucrezia dobosai és kedvenc két bohóca gyalog haladtak úrnőjük előtt.

Bíboros baldachin himbálódzott a tarka sokaság feje felett, annak az árnyékában vonult be fehér lován a menyasszony, oldalán Franciaország kitüntetett követével. Lucrezia kecses és fiatal volt kibontott aranyhajával. Széles ujjú fekete bársony camorát, hermelines köpenyt s gyöngyökkel ékes, fátyolos fejdíszt viselt. Nyakán nagy, drágaköves láncfüzér ragyogott, mint ahogy sógornéja, a gőgös mantuai Izabella sóhajtva megjegyezte: „Ferrara hercegnőjének ékszere”.

Lucrezia hátvédjét fekete bársonyöltönyében maga az uralkodó herceg, I. Ercole képezte leányával, Urbino lángeszű és erényes hercegnőjével. Nyomon követte őket az apródok, nemesek beláthatatlan tömege. Majd az Este-ház hercegei vonultak fel, mindenik Lucrezia egy-egy udvarhölgyének oldalán lovagolt, végül díszkocsikban a ferrarai udvar hölgyei. A menetet nyolcvanhat szalagos, felvirágozott öszvér zárta be, megrakodva a menyasszony ruhatárával, fejedelmi kincseivel.

Az ágyúk dörögtek, a tömeg ujjongott. Zeneszó kelt az utcákon, s a költők hajlongva üdvözölték ünnepi verseikkel a menyasszonyt.

...Teveled szemben, Lucrezia, vesztene; tiszta

Híred előtt Helena fénye sötétben marad.

Ővele öldöklés, hosszú tusa kelt a világra:

Csendes békének bő adománya veled...

De nem figyelhetünk soká áradozó szavukra, a fiatal Ariosto lép elő a hódoló költők közül, s bájos rímekben ő is elzengi, mily nagy szerencse érte Ferrarát. Míg Róma Lucrezia elvesztése által koldussá lett, az Esték városa a legszebb ékszerrel gazdagodott, mióta a „pulcherrima virgo”, az antik Lucrezia mása falai közé költözött...

A főtéren két toronyból két kötéltáncos ereszkedett alá, s együgyű magasztalással, bókolva üdvözölték a menyasszonyt.

Már esteledett, mikor Lucrezia kíséretével a hercegi rezidenciába bevonult – abban a pillanatban minden foglyot szabadon bocsátottak Ferrara területén, a síposok, trombitások hangszerén pedig egyszerre zúgott fel az örömrivalgás.

Melyik volt az a rezidencia, mely először kínált hajlékot Ferrarában a fiatal hercegnőnek, nehéz lenne megmondani. Az Esték sok palotát építtettek, és felváltva lakták azokat.

A Palazzo di Diamanti, mely gyémántszerűen csiszolt kőkockáitól nyerte nevét, s mely Sigismondo d’Este számára épült, szebb volt valamennyinél. Kora renaissance pompájában még ma is ott áll a Via Giardini néma palotasorában, s falai között őrzi a város kicsiny képtárát, melyben Dosso Dossi s Raffaello geniális tanítványának, Garofalónak képei varázsolják elénk a ferrarai festőiskola legszebb napjait. A palota kertjében fekete ciprusok, narancs- és babérfák álmodnak azokról az időkről, mikor Itália két költőóriása, Ariosto meg Tasso szavalták árnyékukban a fejedelem és udvara előtt verseiket, és a szelíd Guarini elmondta „Pastor Fidóját”.

Ide tért volna meg pihenni Lucrezia? Vagy a Schifanoja, a Borso d’Este korabeli Cossa-freskók e kincsesháza tárta ki a cifra cavalcade előtt vaspántos kapuit? Ki a megmondhatója. A bevonulás néhány tudósítója azt állítja, hogy Lucrézia a székesegyházzal szemközt, a márványudvar lépcsőjénél szállt le lováról – a le scale del Cortile di marmo –, aztán pedig, mivel a Cortile-palotát akkor még fedett oszlopsor kötötte össze a Castellóval, képzeljük el, hogy a nászmenet hosszú sora az Esték ősi várába vonult el megünnepelni e ragyogó század legragyogóbb menyegzőjét.

A Castello tornyai zömökebbek voltak akkor, s bástyáin körös-körül ágyúk állottak, melyeket Alfonso öntetett, hogy Itália első, ágyúval védett erődítményévé tegye a várat. A nagy udvarból márványlépcső vezetett fel azokba a híres termekbe, melyeknek falai között Ugo és Parisina, Lucrezia Borgia, a francia Renea, aki a reformációt akarta Olaszországba behozni, Calvin, II. Alfonso s a boldogtalan Tasso és Leonora árnyai kísértenek... A vár alatti börtönök változatlanul megmaradtak, s amint rozsdás vasrácsaikra téved a szemünk, melyek mögött rabláncra verve sorvadtak el a fejedelmek kegyvesztett áldozatai, Ferrara nagy szülöttjének, Girolamo Savonarolának csuhás alakja tűnik elénk. Tudós nagyatyja az Esték udvari orvosa volt, s a későbbi próféta-szerzetes a Castellóban élte le első ifjúságát, s azoknak a börtönöknek vasrácsa előtt szívta magába a romlott világ s a zsarnokok iránti gyűlöletét.

Savonarola megvetette azt a ragyogó, vidám életet, melyről az Esték uralma alatt híres volt Ferrara egész Itáliában. Messze földről odasereglettek a nemesek és szépasszonyok, ha a műpártoló, fényűző fejedelmek ünnepet ültek. Lucrezia Borgia menyegzőjét is teménytelen ember jött el megnézni. Hat napon át farsangos ünnepélyek követték egymást.

Színielőadásokkal, melyeket Strozzi, Ariosto és Ferrara többi jelesei rendeztek, dallal, zenével és tánccal tisztelték őt I. Ercole udvarában. Az első estélyen bál volt a rezidencia nagytermében. Fáklya- és gyertyafényben úszott a Castello... Lucrezia egy emelvényen, trónmennyezet alatt foglalt helyet, két sógornője: Mantua és Urbino szellemes, szép hercegnői között. E két asszony ekkor még gyűlölte és megvetette a Borgia-leányt. Csakis kelletlenül jöttek el az ünnepi fogadtatásra, s mint Izabella Gonzaga maga írta Mantuában maradt férjének: a legvidámabb dühvel ölelte meg érkező sógornőjét!

Lucrezia, mintha észre sem vette volna ellenszenvüket, boldogan mosolygott, beszélgetett, s az est folyamán olykor még az emelvényről is leszállt, hogy kézi dob hangjainál ellejtsen néhány római és spanyol táncot.

A násznép leginkább francia táncokat járt, néha nők is táncoltak egymással, s gondtalanul vigadtak valamennyien.

Még újdonságszámba ment ekkor az ildomos mulatság. A középkor szegre akasztott nehéz páncéljait csak alig lepte el a por, s az asszonyok finom ujjai nemrég ejtették el az orsót, hogy helyette könyvet fogjanak. A megszelídült harcos s a művelt renaissance asszony mohón kutatták egymás eddig ösmeretlen gondolatvilágát, s nem tudtak egykönnyen betelni az örvendező csodálkozással, mikor nem a belső szobákban, hanem nyílt színen, sok ember előtt állottak szemközt.

Lucrezia ragyogott a jókedvtől, elérte azt, amiről álmodni sem mert: Itália legbüszkébb házának trónja várt reá... Mindenkit elragadott, bár, mint ahogy Alfonso titkárja, Pistofilo mondja, nem klasszikus szépséggel bűvölte el az embereket, hanem kedves, szelíd megjelenésével, szeretetreméltó beszédmodorával, leírhatatlan kellemével, mely idegenszerű és rejtélyes volt.

Egyetlen hiteles képe sem létezik. Vonásait csak az az érem őrizte meg, melyet Ferrarában tiszteletére vertek, s melyet ott láttam a Palazzo Schifanojában. Ámulva néztem a határozatlan arcra, mely még csak szépnek sem mondható, és sehogy sem hasonlít ahhoz a Lucreziához, aki a köztudatban él. Vonásai majdnem gyermekesen lágyak, orra hosszúkás, és finoman felfelé hajlik, magas homloka leányosan tiszta, s ajkai körül akarat nélküli öntudatlanság játszik...

Így képzeljük őt magunk elé. Ott ül a nagyterem mélyében trónemelvényén, s kegyesen hajlik a francia követ felé, mikor a szemközti ajtó feltárul. Talpig fekete bársonyba öltözött álarcos lovag jelenik meg a küszöbön...

Egy, a legeslegutóbbi időben felfedezett krónika mondja el ezt a titokzatos esetet.

Éjfél felé járhatott az idő, mikor az álarcos lovag a bálterembe lépett. Hajlékony testén megfeszült a sötét zeke, melynek hasogatott ujjaiból habosan buggyant ki a fehér selyeming. Fövegére nagy igazgyöngyökből korona volt hímezve a fekete bársonyba, derekát drágaköves öv szorította, melyen, amint lépett, himbálódzva zörrent a kicsiny tőr.

Senki sem tudta, ki ő, és honnan jött, mégis valami ösztönszerű, félő tisztelettel nyitottak előtte utat.

A szó elhalt az ámuló ajkakon, a rejtélyes idegen pedig már elérte Lucrezia emelvényét... Némaságba fúlt a mulatók zaja, s az aggodalmas csend közepette az álarcos lovag mély bókkal táncra kérte Ferrara fiatal hercegnőjét.

Lucrezia – mintegy ellenállhatatlan hatalomnak engedve – felállt, s odanyújtotta kezét a jövevénynek. A férfi parancsolóan intett a zenekar felé, aztán egy bűbájos táncba ragadta magával Don Alfonso menyasszonyát.

A násznép kört képezett körülöttük, az emelvényen elfojtott tiltakozással álltak fel a hölgyek és urak. Ezer kíváncsi szem a zene dalláma kísérte a táncolókat. A lovag szilaj, hódító mozdulatai, Lucrezia lenge bája összefolyt, s a fiatal testek hajlékony ringása lassan-lassan egy elbűvölő költeménnyé lett, finom lábaik pedig e költemény játszi rímeiként csapongtak tova a földre hintett virágok felett...

Most széjjelválik a pár, aztán mintha valami láthatatlan ár sodorná őket össze, egymáshoz tapadnak... Szinte búcsúznak a tánc utolsó fordulójánál. Az idegen hatalmaskodóan dobbant lábával, aztán megáll. Fejedelmek gőgjével veti hátra eltakart arcát, s míg egyik keze tőrjére téved, a másik gyöngyöket szed elő zekéje zsebéből, s szertehinti a padozaton Lucrezia e kedvenc ékességeit.

Suttogás kel a tömegben... Az a finom kéz, amely oly vadul markolja a fegyvert, azok a hanyag, nőies ujjak, melyek olyan királyi bőkezűséggel szórják a kincseket... Nincs kétség, ezek a kezek csak a Cesare Borgia dédelgető és gyilkos kezei lehetnek... Aztán még egy pillanat, s az álarcos lovag nyomtalanul eltűnt a teremből.

Valencia rettenetes fiatal hercegét mindenki Romagnában, hódító katonái között hitte. De ha csakugyan Cesare Borgia volt az, aki álarcosan jött el búcsút venni testvérétől, az egyetlen lénytől, akit életében igazán szeretett, úgy ekkor adott utolszor alkalmat Lucrezia végzete annak a szörnyű vádnak, mellyel a Guicciardinitól ránk szállott hagyomány s a rémdrámák táplálkoztak.

És most ha a fényes nászünnepélyből, melyen annyi magasztalással illették a kedvesen mosolygó fiatal hercegnőt, belepillantunk a jövendő korok hiedelmébe, szinte elcsodálkozunk azon az átkos, vészt hozó asszonyon, aki Lucrezia Borgia nevével kísért a nagy gyermekek meséiben. Victor Hugo népszerű drámájában mint egy renaissance-korbeli Medeát, méregkeverő szörnyeteget örökítette meg, s így él ő még ma is a köztudatban, mely szereti egész korok vétkeit egy alakban összpontosítani, hogy kényelmes lustaságában egyszerre sújthassa le őket ítéletével.

Ha voltak is Lucrezia Borgiának vétkei, mégis a história áldozatának nevezhetjük őt, mert az, aki nevében örökre élni fog, nem ő maga. A szégyenletes bélyeg, melyet családjának ellenségei Rómában homlokára sütöttek, eltűnt ferrarai élete alatt, hogy halála után ismét kiújuljon. És azóta hiába világították meg életét a történet kutatói, annyi sok közül talán egyedül a német költő-tudósnak, Gregoroviusnak sikerült nagyszerű „Lucrezia Borgiájával” némileg megingatnia a tömeg csökönyös balhiedelmét.

Lucrezia kortársai két táborra oszlottak: gyalázói éppoly hangosan hirdették túlzott rágalmaikat, mint bámulói túlzott dicsőítésüket. A rágalmazók legelkeseredettebbje persze maga Lucrezia első tényleges férje: Giovanni Sforza, Pesaro üldözött, meggyalázott ura volt. Bosszút lihegve a Cesarétól szenvedett bántalmakért, rettenetes vádakkal lépett elő, melyeket aztán hívei szertehurcoltak Itália valamennyi udvarába. A Sannazar- s Pontanus-féle költők pedig e mendemondát, megörökítvén szatíráikban, a nép ajkára adták. Nápolytól Velencéig ösmerte mindenki, a Borgiákon kívül, e szatírákat, melyek úgy megnövesztették a balhiedelmeket, hogy még most, évszázadok múltán is érdeklődve kap a világ minden után, ami e nagyszabású kalandorcsaládot illeti.

Gregorovius volt az, ki legjobban megmagyarázta a rémes, de vonzó varázs okát, mely nem engedi őket letűnni a história színpadáról.

„A Borgiák háttere a keresztény egyház, belőle lépnek ki, rajta állanak, és lényüknek kiáltó ellentéte a szentséggel démonivá teszi őket... Arcukra folyton a keresztény eszmék világa vet fényt.”

Csakugyan, ez ellentét nélkül a Sigismondo Malatesták, Viscontiak s Sforzák között foglalnának helyet, s pusztán koruk vérengző, nagyravágyó túlkapásainak megszemélyesítői lennének. Cesare, a Machiavelli lángeszű, de megmérgezett lelkű Principéje a tömjénfüstös levegőben a Szent Péter oltárához támaszkodva mint minden idők egyik legfélelmesebb démona tűnik elénk. Pedig ez a romagnai tigris nagy álmot akart megvalósítani, azt, aminek a gondolata megigézte Anjou Károlyt, Giangaleazzo Viscontit, Sforzát és II. Julius pápát is.

„Aut Caesar, aut nihil” – volt büszke jelmondata: az egységes Itália urának lenni vagy elbukni – és ő elbukott. Eleste után lehullott az utolsó tépett fátyol is családja szégyenletes történetéről, mit addig, míg keze a kardot bírta, a rettegő félelem e múltra borított. Ezer torok átkozta el egész faját és őt magát is... A Borgiák közül csak Lucreziát nem söpörték el a gyalázás hullámai, melyek, amíg élt, gyáván megálltak s eloszlottak az Esték hatalmas bástyái előtt.

Felnéztem a Castello ablakaira, a túlsó torony alatt kettőről már elapadt a holdfény. S ezek az ablakok olyan hatást keltettek az éji homályban, mintha sötét függönyt borítottak volna rájuk, csakúgy, mint azon a régi napon, mikor mögöttük Lucrezia gyászruhában siratta annak az embernek az elmúlását, akinek halála percében megkönnyebbülten lélegzett fel Itália s az egész kereszténység.

A fiatal ferrarai hercegnő aligha hallotta meg teljes leplezetlenségükben az átkokat, de azért egy-egy elvétett szózat mégis eljutott hozzá, mely aztán keservesen emlékeztette bánatában, hogy önmagán kívül most már nincs más támasza az Este-család olykor még meg-megnyilatkozó gyűlöletével szemben. De ő szerénységével, kedves modorával és erényes viseletével eloszlatta e gyűlölet utolsó nyomait, s személyes varázsával talán el is feledtette a szörnyű vádakat, melyekkel ellenségei hajdan meggyalázták.

Lucrezia 1505-ben lett Ferrara tényleges hercegnője, s udvara magas színvonalú szellemi életében, férje és gyermekei között lassan elmosódtak emlékezetében zajos római napjai.

Ki tudja, gondolt-e még olykor azokra az időkre, mikor mint lassan, de biztosan ható méreg mételyezte meg ellenállásra képtelen lényét az a romlottság, melynek közepette felnövekedett, s melyet környezete természetesnek talált.

Tizennégy éves volt Lucrezia, mikor bírói szerződéssel házasságot köttettek vele és egy fiatal spanyol nemessel. Már ekkor idegen akaratot látott élete boldogsága felett uralkodni. Ez az akarat nyomta el aztán lassan az ő egyéniségét, s vezette sötét ösvényeken sorsát, melynek nem volt ura soha. Hamarosan felbontották e helyettessel kötött házasságát, s más, előkelőbb vőlegényt kerestek neki. Új jegyváltás Don Gasparo da Procidával, az aversai gróf fiával! De családja fejedelmi férjet kívánt Lucreziának, s Giovanni Sforzához adta nőül. Most végre tényleg megkötötték a házasságot. A Borgia-család minden tagja megvitatta ez összeköttetés előnyeit, csak Lucreziát nem kérdezte senki. Egykedvűen ment az esküvőre, s éppoly nyugodtan mosolygott az oltár előtt, mint ama zivatarok közepette, melyek tovasodorták őt.

Rövid pár év múlt el, s a Borgiák igényei túlnőttek a Giovanni Sforza kicsiny hercegségén is. Elüldözték Lucrezia mellől férjét, ki csak gyors megfutamodással menekült sógorainak felfogadott orgyilkosai elől. A pesarói krónikások állítása szerint maga Lucrezia volt az, ki Sforza menekülését lehetővé tette, miután Cesare vele bizalmasan közölte, hogy már kiadatott a parancs férje megöletésére. Az emberi érzés némi jele nyilatkozik meg a fiatalasszony e cselekedetében. Természetesnek találnánk ezt bárki másnál, de Lucreziával szemben érdemnek kell betudni, mert nagy erőfeszítésébe kerülhetett, hogy ellenkezzék parancsolóinak akaratával.

A Borgiák nagyravágyása új férjet szemelt ki Lucreziának. Nyilvános politikájuk miatt Dél-Olaszország uraival akartak rokonságba jutni, tehát Beseglia fiatal hercegéhez, Alfonsohoz, a nápolyi király egyik természetes fiához adták Lucreziát. És úgy látszik, ezt a szelíd, kedves ifjút igazán szerette ő, de gyenge volt ahhoz, hogy Cesare vérengzései elől megmentse. Mikor a nápolyi király elvesztette koronáját, s a Borgiáknak nem állott többé érdekükben ez az összeköttetés, leszúrták Alfonsot a Szent Péter lépcsőjén, s mivel nem halt meg azonnal, betegágyában Michelezzóval, Cesare e hírhedt bravójával megfojtatták.

Lucrezia hiába hangoztatta panaszait, hiába ontotta könnyeit. Igaz, hogy gyöngének és kicsinynek mutatkozott fájdalma életének e legnehezebb napjaiban, de hiszen minden érzése kicsiny és gyönge volt.

A Borgiák spanyol és olasz vére, mely Cesaréval oly nagyszerű monstrumot hozott létre, Lucreziában nem érvényesülhetett. Az olasz vér szenvedélyes lüktetése csak könnyelmű túlkapásokra ragadhatta őt, mert egyéniségének rendszeres elnyomásával a középszerűségre hűtötték le. Ezáltal jött létre határtalan akaratnélkülisége, mely megfosztotta őt attól, hogy kimagaslóan jó vagy rossz tudott volna lenni. A spanyol vérmérséklet hideg kegyetlensége ellenben az elnyomatás folytán nembánomság alakját öltötte fel, s egykedvű szemlélőjévé tette őt mindazon förtelmeknek, melyeket családja elkövetett, s melyekért az utókor őt is felelőssé tette.

Mikor aztán Ferrarába került, épp ilyen eszköze lett az ottani körülményeknek, melyek mintaszerű fejedelemasszonyt formáltak belőle.

Elvitathatatlan, hogy a Lucreziát illető vádak csak életének első korszakára, római időzésére vonatkoznak. Ferrarában oly férfiak magasztalását érdemelte ki, mint Ariosto, Bembo és a két Strozzi, s ha dicsőítésükből le is vonjuk a Ferrara hercegnőjét illető részt, még mindig sok elismerés marad az asszonynak. Nem szabad udvari poéták hízelgésének minősíteni hódolatukat, mert mellettük ott látjuk Lucrezia sógornéját: Isabella Gonsagát, akinek ellenszenvét kifogástalan magaviseletével igaz vonzalommá tudta változtatni, mint ahogy a Gonsaga-ház levéltárában őrzött levélváltásuk is igazolja... De mindenekfelett ki tudta nyerni Lucrezia férjének, Alfonsónak nagyrabecsülését, ki csak vonakodva, a politikai körülmények kényszerítő hatása alatt nyújtotta kezét a borzasztó gyanúsításokkal beszennyezett leánynak, s tette a Borgiák vérrel és bűnnel mocskolt címerét egy korona alá a francia liliomok felett elszálló Este-sasokkal.

A pápa halála s Cesare bukása után Lucrezia magára volt utalva, s hogy ezután is megmaradt Ferrara hercegnőjének, az a saját érdeme, mert az akkori világnézet szerint nem keltett volna megütközést, ha őt, ki politikai értékét elvesztette, láb alól elteszik.

És Lucrezia nemcsak hogy megmaradt fejedelemnőnek, de tiszteletet is szerzett magának Ferrarában, hol a nép valódi anyjának nevezték. Családi élete boldog volt, hét gyermekkel ajándékozta meg férjét – a nyolcadiknak születése ölte meg őt. De pályáját azért időről időre göröngyössé tette bátyjának halála, poétájának, Strozzinak rejtélyes meggyilkoltatása s Giulio és Ferdinand d’Este tragédiája, mely események a régi vonatkozásokkal hozták forgalomba a Borgia nevet.

Lucrezia egyik szép udvarhölgyének életre-halálra udvaroltak Alfonso öccsei, Giulio és Ippolito. A leány Giulio szemeit magasztalta, mire Ippolito gyilkosokat bérelt, hogy kiszúrassa vetélytársának szemét. Giulio egyik szeme árán szabadult meg a csapdából, melyet neki vetettek, s lángoló haraggal kért büntetést Alfonsótól Ippolito fejére. Mikor a herceg nem mutatott hajlandóságot az igazságszolgáltatásra, Giulio szövetkezett estei Ferdinanddal, hogy majd testvéreit meggyilkolva őt segítse Ferrara trónjára. De tervét idő előtt felfedezték, s mindkettőjüket a castello börtönébe vetették. Ott sorvadt el hosszú évek folyásában a két fiatal élet, hol egykor Ugo és Parisina sínylődtek. Fejük felett pedig, a fényes termekben zavartalanul mulatoztak Alfonso és Lucrezia. Ezt azonban már nem ítélte el az akkori világ, mert általános jelenség volt Itália zsarnokainak várában, hogy ugyanazon falak közt vigadott az udvar népe, melyek alatt börtönbe vetve lassú halállal pusztultak el a kényúr ellenségei, lettek légyen azok szülei vagy testvérei.

I. Alfonso ki-kitörő vadsága dacára inkább csendes és komoly fejedelem volt. Mint századának legnagyobb ágyúöntője, főként e szenvedélyének élt, mellyel egyszer borzasztó merényletet követett el a művészet ellen. Mikor II. Julius pápa elvesztette Bolognát, Ferrara hercege diadalmámorában ágyút öntetett az ellenséges pápa bronzszobrából, mely Michelangelo alkotása volt.

Ez eset kellőképp bizonyítja, hogy Alfonso nem érdeklődött túlságosan a művészet iránt; egészen feleségére bízta annak ápolását, aki minden szép iránti vonzalmával maga köré gyűjtötte Ferrara szellemi életét.

Lucrezia, ha nem is tündöklött századának klasszikus műveltségű asszonyai között, tökéletes nevelésben részesült, s mindenben eljutott a középszerűségig. Értett a zenéhez, tánchoz, rajzoláshoz és verseléshez, ami akkor az általános műveltséghez tartozott. Beszélt és írt spanyolul, görögül, olaszul, franciául, sőt latinul is tudott. Lucrezia nyugodalmasabb ferrarai élete alatt mindenesetre tökéletesbítette képzettségét a nagy emberek társaságában, kik udvarát felkeresték. Az Este-vár az ő idejében nemegyszer tisztelte vendégének Tizianót, sőt Michelangelo is megpihent házában, ezenkívül folytonos érintkezésben volt Bembó- s a két Strozzival, Balthazare Castiglionéval és más kiváló férfiakkal.

Sokan imádták Lucreziát, de mindannyi bámulója közül talán csak Bembo, a gavalléros költő-bíbornok vonzalma keltett visszhangot lelkében. Legalább ezt sejtetik velünk levelei, melyeket a milánói Ambrosiana-gyűjteményben láttam, s melyeknek egyikéhez maga Lucrezia csatolta egy hajfürtjét hódoló költője számára.

Emlékezem, színarany, selymesen puha az a fürt, amelyik úgy túlélte mindazokat, akik gyönyörködve simogatták hajdan. Lord Byronról mondják, órák hosszat ácsorgott az üvegszekrény előtt, hogy aztán egy őrizetlen pillanatban egy szálat lopjon el belőle magának.

A késő század e lángeszű költőjének szemét csakúgy megigézte Lucrezia Borgia szőke haja, mint akár a Strozziak, Bembo és Ariosto tekintetét, kik halhatatlan emléket állítottak kedves szépségének.

Férje, Alfonso a hitvesnek adózott maradandó szavakkal, midőn Lucrezia halála után ekként ír Federigo Gonsagának:

„És könnyek hullása mellett írom e soraimat, mert felette nehéz reám nézve egy olyan szeretett és kedves élettárs elvesztése, minő a boldogult jó erkölcseiért és a közöttünk fennállott gyöngéd szeretetért velem szemben volt.”

Bayard életírója mint mintaszerű fejedelemasszonyt örökítette meg, mondván:

„J’ose bien dire que, de son temps, ni beaucoup avant, il ne s’est point trouvé de plus triomphante princesse; car elle était belle, bonne, douce et courtoise á toutes gens.”

A krónikások nagy része csak gyermekeinek születését jegyezte fel, bár férje távollétében mindenkor ő volt a hercegség régense. Jovius ellenben dicsérőleg mondja róla, hogy midőn a sok háború kimerítette Ferrara kincstárát, Lucrezia elzálogosította ékszereit, lemondott a pompáról, mihez szokva volt, s minden erejéből istápolta a szegényeket, zárdákat és kórházakat alapított.

Lehet, hogy csak a sokat élt asszonyok vezeklése nyilvánult cselekedeteiben, hogy szenvedései és megbánása a múlt egy-egy gyönge pillanata felett keltették életre benne a buzgó jótékonyságot, de bármiként volt, áldottá tette nevét népe között... Micsoda ellentmondások fértek meg ez asszony kicsiny lelkében. A ledér, könnyelmű Lucrezia Borgia s a komoly, erényes Este hercegnő! E kiáltó ellentétek azonban csak egy percre teszik talányossá az ő lényét. Ha mélyen belenézünk életébe, meg fogjuk találni a rejtély magyarázatát. Lucrezia mint az embereknek és körülményeknek vak eszköze, csak az engedelmeskedéshez értett. Hogy megösmerjük őt, azokat kell tanulmányoznunk, akik befolyásolták, mert bűnei nem az ő bűnei, erényei nem az ő erényei voltak! Egyénisége mindig valaki más volt, hol VI. Sándor és Cesare, hol pedig Alfonso és költő barátai. Így választotta a végzet vörös vonala két részre életét, s tette zajos orgiává Rómában eltöltött idejét, békés és áldásossá ferrarai napjait...

Ezeket a lélektani ellentéteket hánytam-vetettem magamban azon a holdas éjtszakán a castello előtti kis park lócáján üldögélve. És amennyiben e bűbájos földön könnyen szövődnek össze álom és valóság, egy pillanatra két női alakot láttam meg ott, a vár felvonóhídján. Az egyik a Castellóból osont elő, a másik épp befelé indult, útközben szegényeknek nyújtva alamizsnát. Ezt az asszonyt hosszú aranyhajáról rögtön felismertem, ő az: Lucrezia Borgia...

A két nő lassan halad előre, aztán hirtelen megállnak egymás előtt. Alakjuk, arcuk hasonló, de míg Lucrezia termete hajlékony, mint a nád, járása téveteg, vonásai elmosódottak, s kék szemében öntudatlanság szunnyad – a rejtélyes nő alakja kérlelhetetlenül határozott, járása biztos, arca kemény és félelmes, szemében pedig gyilkos láng lobog.

Lucrezia gyönge keze alamizsnát hint a koldusoknak, a fátyolos nő tőrt és mérget tart rettenetes karmaiban.

– Ki vagy te? – kérdi sziszegő hangon, s parancsolóan néz Ferrara hercegnőjére.

Lucrezia lehajtja fejét, s engedelmesen beszélni kezd:

– Rómából hoztak engem ide, ott éltem le mulatozások között, kacagva és sírva zajos fiatalságomat. Mióta itt vagyok, nem vágyódom a zaj után, boldogságomat férjem, gyermekeim és népem szeretetében találom, foglalkozásomat pedig a szegények istápolásában lelem...

– Nem ösmerlek! – mondja a fátyolos nőalak.

Lucrezia ráemeli tekintetét:

– Te idegen asszony, ki váramból jössz elő, s utamat mered állni, mondd, hogy ki vagy!

– Halld hát, én minden korok legfélelmesebb démona vagyok! Pokoli orgiák között, gyilkolva, mérgezve haladtam életemen át. Szentséget tiportam, beszennyeztem az egyház oltárát, s amerre mentem, halálhörgés és átok kelt nyomomban mindenütt!

– Nem ösmerlek – suttogja keresztet vetve Ferrara hercegnője, aztán iszonyodva menekül a kapu felé, s eltűnik a castello homályában.

Utána néztem; ő a való Lucreziája volt, aki után a krónikások csak néhány szürke tudóst vezetnek el.

És mialatt ő a Castello homályába rejtőzik, addig a másik nő, a monda félelmes Lucreziája diadalmasan megy ki a nagyvilágba, s évszázadok nemzedékei követik a nyomát.