Borítószöveg

Az elmúlt három évtized leforgása alatt Magyarország többször is súlyos adósságcsapdába került. Az 1970-es és 1980-as évek fordulóján az összeomlástól végül csak a Valutaalaphoz és a Világbankhoz történő csatlakozás mentette meg az országot. Néhány évvel később az újabb eladósodásból a rendszerváltásig vezetett az út, a 2000-es évek elején megindult folyamatnak pedig a 2008-as pénzügyi és gazdasági világválság, és újból a Valutaalap mentőöve vetett véget. Az adóssághelyzet tehát alapvetően befolyásolta a közelmúlt történelmét – sem az 1968-as reform, sem az 1980-as évek intézkedései, sem a rendszerváltás nem érthető meg enélkül. A Kádár hitele lebilincselő történelmi oknyomozás, mely a rendszerváltásig terjedő időszakot tárja fel, azzal a nem titkolt szándékkal, hogy általa a mai politikai és gazdasági tér is átláthatóbbá váljon. – Mong Attila, újságíró, több kötet szerzője. 2003-ban Göbölyös József Soma díjat, 2004-ben a Joseph Pulitzer Emlékdíjat nyerte el újságírói munkájáért.

Mong Attila

Kádár hitele

A magyar államadósság története
1956–1990
– részlet –

Libri Kiadó
Budapest

© 2012, Mong Attila
Fotók © 2012, MTVA

A kötet megjelenését támogatta a
keba_logo
az Open Society Foundations és a Hoover Institution

Szerkesztette
Farkas Zoltán

www.libri-kiado.hu
www.nyugatiter.hu

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője
A Libri Kiadó az LS Kiadói Csoport tagja
Felelős szerkesztő Dávid Anna
Olvasószerkesztő Kótai Kata
Borítóterv Café Design, Seidl Mika
Műszaki vezető Kovács Balázs Sándor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978-963-310-707-2

Az elektronikus verziót készítette
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – Apache License 2.0

Bevezető

Nem állítom, hogy kristálytiszta emlékeim vannak, de annyit bizonyosan vissza tudok idézni, hogy gyermekkorom színhelyén, Lovasberényben egyáltalán nem jól sült el az 1979 júliusában bejelentett nagyarányú áremelés. Valami rémlik valamiféle döbbent ámulatról, hogy ilyen egyáltalán előfordulhatott, és beszélgetésekről, hogy most már akkor semmi sem lesz olyan, mint régen. Alig tízéves voltam, de emlékeimbe visszavonhatatlanul beleégett, hogy egyik napról a másikra 3 forint 60 fillérről 5 forint 40 fillérre emelkedett a kenyér ára, és az is, hogy valamikor ezután megszűnt az 50 filléres kisgombóc a Zöldfa cukrászda fagylaltpultjánál. Megértettem, hogy nyakunkon a válság. Begyűrűzött hát mégis.

Homályos emlékeim vannak arról is, hogy az 1980-as évek elején az osztályfőnöki órák egy része az aktuális politikai helyzet értékelésével telt. Minden héten valamelyikünknek össze kellett foglalni a Népszabadság alapján, mi történt országban-világban. Odakint éppen a gázcseretelep felé bicikliztek az emberek, nekünk odabent az afgán belpolitikáról, Nadzsibullah elnök pozíciójáról, a SALT-II-egyezmény ratifikálásáról, az Indira Gandhi elleni merényletről, Mitterand megválasztásának jelentőségéről és persze a kapitalista társadalom általános válságáról kellett beszélgetnünk. Majd egyszer csak, derült égből villámcsapás, arról, hogy 1982 májusában Magyarország csatlakozott a Nemzetközi Valutaalaphoz és a Világbankhoz, a kapitalista világ két fontos szervezetéhez. Csak annyi rémlik, hogy éreztem, ezzel azért valami nem stimmel.

Élesen megmaradt viszont az, amikor a lovasberényi iskola igazgatója – ugyanaz a személy egyébként, aki nagyjából ugyanebben az időben a várható sokkoló élmény miatt megtiltotta az általános iskolásoknak A nyolcadik utas: a Halál című, magyarul beszélő amerikai tudományos-fantasztikus film megtekintését a helyi moziban – az egész iskolának kötelezően elrendelte a Brezsnyev-temetés élő közvetítésének megtekintését. „Világtörténelmi esemény” – mondta 1982 novemberében, és mi ennek a kijelentésnek a súlyát átérezve ott ültünk a Videoton tévékészülék előtt. Aztán 1984 februárjában megint, mert Andropov pártfőtitkárt temették. És 1985 márciusában ismét, hogy Csernyenko világtörténelmi jelentőségű búcsúztatóját követhessük élőben. Akkor még mindenki azt hitte, hogy az addig megismert történelemnek sosem lesz vége, holott a rendszer már hullaszagot árasztott magából.

Válság, infláció, adósság, hiány, megszorítások, áremelések, reformok – egész gyermekkoromban ezekkel a szavakkal kellett együtt élnem. A rendszerváltáskor, 1989–1990-ben azonban úgy látszott, hogy a felnőtt életemmel végre új korszak kezdődik. Néhány nehéz év után ezeket a fogalmakat majd szépen el lehet felejteni, mert Magyarország képes lesz kihasználni a világtörténelemben egyedülálló csillagállást, képes lesz olyan új korszakot kezdeni, amelyben a szabadság jólétet, kiegyensúlyozott gazdasági fejlődést hoz. Akkor úgy látszott, hogy az 1970-es, 1980-as évek súlyos adóssága, Kádár hiteleinek öröksége pár év alatt ledolgozható. Visszafizetjük a kölcsönöket, velük együtt pedig magunk mögött hagyjuk annak a korszaknak az összes nyűgét és hibáját. Nehéz volt elképzelni, hogy a Kádár-korszak gazdaságpolitikai baklövései a szabadság és demokrácia körülményei között is megismétlődhetnek.

Az első néhány viszontagságos év után újabb viszontagságos évek következtek, Magyarország 1998-ra kikerült ugyan az IMF szoros felügyelete alól, de a 2000-es évek elején mintha megismétlődött volna a késő Kádár-korszak, aminek örökségétől, addigra azt hittük, már régen megszabadultunk. Magyarország a nemzetközi szervezetek (IMF, EU) óvó figyelmeztetése ellenére, szuverenitása teljében olyan értelmetlen adósságnövelő politikába kezdett, amely a 2008-as pénzügyi, majd az azt követő és máig tartó gazdasági válság idejére ugyanolyan védtelenné tette, mint 1982-ben volt. És ugyanúgy, ahogyan akkor, ismét az IMF-hez kényszerült menekülni a csőd elől.

Ennek a könyvnek az ötlete 2008 őszén érlelődött meg bennem, pontosan akkor, amikor a magyar kormány és a jegybank a Nemzetközi Valutaalappal és az Európai Unióval tárgyalt a segítségnyújtásról. Az IMF-től IMF-ig tartó szomorú gazdaságpolitikai ív nyilvánvalóvá tette ugyanis, hogy a Kádár-korszak adósságát csak pénzügyi értelemben sikerült törleszteni. A Kádár által felvett hiteleknek létezik egy olyan öröksége is, amelytől valószínűleg csak generációkon keresztül és olyan drámai tapasztalatok árán lehet majd megszabadulni, mint amilyeneket a 2008-as válság hozott el. A könyvet azért írtam meg, mert azt gondoltam, hogy a Kádár-korszak eseményeinek és örökségének jobb megismerése talán könnyebbé teszi ezt a tanulási folyamatot. Nem mellesleg pedig jobban megismerem a korszak politikai döntéseinek azt a részét, amelyekről az 1980-as évek elején, az osztályfőnöki órákon nem volt alkalmunk beszélgetni.

Fontos tehát éppen ezért megjegyezni, hogy ez nem egy közgazdasági szakkönyv. Jóllehet gazdasági végzettséggel és érdeklődéssel felvértezve közelítettem meg a témát, mégsem célom, hogy bemutassam, hova ment el az a rengeteg pénz, amelyet Kádárék hitelben fölvettek, az ugyanis sajnos túlságosan is nyilvánvaló. Nem akartam, és értelemszerűen nem is tudtam volna újraírni a létező és kötetekre rúgó közgazdasági irodalmat, amely a szocialista gazdasági berendezkedés, a tervgazdaság vagy a KGST működésének értelmetlenségeivel foglalkozik. Ezek a könyvek remekül leírják, hogy a devizakölcsönök hogyan folytak el a gazdaság működési mechanizmusának alapvető hibái miatt (lásd mindenekelőtt Kornai János A hiány vagy A szocialista rendszer című műveit). Ugyanígy nem volt célom részletesen elemezni, hogy a szocialista korszak eladósodása mennyiben illeszthető be a magyar gazdaságot korábbi korszakaiban is jellemző – alapvetően a tőkehiány miatt „kódolt” – eladósodási hullámok sorába, vagy éppen mennyiben különbözik tőlük. Ez a közgazdászok és gazdaságtörténészek által szintén bőségesen feldolgozott háttér csak annyiban jelenik meg a könyvben, amennyiben a történet megértése szempontjából nélkülözhetetlen. (Lásd például Berend T. Iván – Csató Tamás: Evolution of the Hungarian Economy 1848–1989.)

Mindezek miatt a témához mérten kifejezetten kevés adatot, még kevesebb táblázatot, grafikont kap az olvasó, ezek nagy része is a Függelékben található. Az adatokkal kapcsolatban ráadásul megjegyzendő, hogy a vizsgált korszakban nem egyszerűen kozmetikázott, hanem alapvetően hamis statisztikákat közöltek a vezetők az ország helyzetéről, még a nemzetközi szervezetek felé is, saját polgáraikat pedig megkímélték ezektől a kellemetlenségektől, azaz hallgattak róluk. Az adatok bemutatásánál ezért rendszeresen ki kell majd térni arra, hogy a valós számok mennyiben tértek el a forrásokban közöltektől.

A számokhoz, közgazdasági elemzésekhez képest sokkal inkább az foglalkoztatott, hogyan születtek meg az adóssághoz vezető gazdasági döntések. Kik voltak a döntéseket meghozó politikusok, közgazdászok, mik voltak a motivációik, látták-e, és ha nem, miért nem a nyilvánvaló hibákat, milyen viták kísérték vagy éppen nem kísérték ezeket a katasztrofális lépéseket, hogyan befolyásolta a devizaadósság, a nemzetközi pénzügyi világ, az IMF és a Világbank a magyar gazdaságpolitikai döntéseket? Azt kerestem, hogy mennyiben voltak kénytelenek követni előbb Moszkva, majd Moszkva és Washington kívánalmait a döntéshozók, mennyiben magyar kútfőből és mennyiben a nemzetközi szervezetek igényei miatt, lényegében a kölcsönök megszerzéséért cserében lett például olyan az 1980-as évek magyar reformfolyamatának a története, mint amilyen végül lett. Meggyőződésem ugyanis, hogy az 1980-as évek eseményei, döntései, gazdaságpolitikai, politikai, társadalmi és kulturális mintái alapvetően meghatározták a rendszerváltás utáni Magyarország történelmét is.

Az anyaggyűjtés során a legnagyobb izgalmat az okozta, hogy kivételes lehetőséget kaptam a Nemzetközi Valutaalap archívumában való kutatásra Washington D. C.-ben, ahol Magyarországgal kapcsolatban több ezer oldalnyi iratanyagot volt alkalmam átnézni, és ezekről fotómásolatot készíteni. Döbbenetes volt megtapasztalni, hogy az IMF archívumában a korszak magyar történelmének felbecsülhetetlen értékű iratanyaga szabadon kutatható, miközben a hazai levéltárakban egészen más a helyzet. Az adóssággal, a Nemzetközi Valutaalappal, a Világbankkal kapcsolatos iratanyag Magyarországon rendkívül gyér. Egyrészt mert nyilvánvalóan manipulációk és lopások tépázták meg a gyűjteményt, másrészt mert a dokumentumok egy része érthetetlen módon még most is minősített, szigorúan titkos vagy szolgálati titok besorolású, a kutatók előtt is zárt, és eredmény nélkül kértem ezen minősítések feloldását. Washingtonban ezzel szemben szabadon elolvashatók a Budapestre látogató szakemberek feljegyzései, egymás közötti levelei, a magyar tárgyalópartnerekkel folytatott megbeszélések részletes jegyzőkönyvei, sokszor még a szállodafoglalás nehézségeiről szóló beszámolók vagy költségelszámolások is. Az IMF rendkívül alapos szakemberei mindenről mindent feljegyeztek, mindent dokumentáltak, és ezért nem lehetünk eléggé hálásak nekik. A korszak magyar pártdokumentumainak bikkfanyelvével, ködösítésével, merevségével és humortalanságával szemben ezek az iratok többnyire kendőzetlen őszinteséggel és nem kevés humorral beszélnek a magyar tapasztalatokról. Ezekből a papírokból a korszak magyar gazdaságtörténelmének eddig nem ismert olvasata is feltárul, így a könyv – talán kijelenthetem – azoknak is szolgál újdonsággal, akik kortársként vagy szemtanúként élték át az eseményeket. Most megtudhatják például, miként vélekedtek róluk a tárgyalóasztal másik oldalán. Elsőként dolgoztam fel a korszakban az adóssággal, az IMF-tárgyalásokkal kapcsolatos állambiztonsági jelentéseket is, amelyek bizonyos eseményeket szintén új megvilágításba helyeznek. Ámbár ezen időszak befolyásos döntéshozói közül egyre kevesebben vannak életben, nagy örömömre szolgált, hogy alkalmam nyílt többükkel (pl. Tímár Mátyással és Pulai Miklóssal) interjút készítenem.

Végül nem tagadhatom, hogy a könyv elkészítése során befolyásolt egy különös élmény is. A 2008 végétől 2012 nyaráig tartó időszakban, amelynek során – rendes újságírói munkám mellett – itthon és külföldön anyaggyűjtéssel, interjúk készítésével, levéltári és könyvtári munkával foglalatoskodtam, Magyarország mindennapjait és az én életemet is alapvetően meghatározták az államadóssággal, a devizahitelekkel, a svájcifrank-kamatokkal, az euróárfolyammal és az IMF-fel kapcsolatos gazdasági, politikai és kávéházi viták. Ezek alól, ha akartam volna, sem tudtam volna magam kivonni. A legfurcsább azonban éppen az a tapasztalat volt, ahogyan a jelen és a múlt gyakran összecsúszott. Sokszor hagytam abba egy-egy 1980-as években leírt mondat olvasását, hogy utánanézzek az interneten, mi is történik Budapesten 2010–2011-ben, és szinte mindig az volt az érzésem, mintha az 1980-as években félbehagyott történet folytatódna. Dermesztő volt az az érzés, hogy kulturális értelemben, a döntéshozók és az emberek fejében majdnem ugyanott tartunk, mint 1985-ben, és ha változnak is a dolgaink, ezen a síkon csak lassan. Sajnos nagyon sok minden – talán az eltelt majdnem harminc évhez képest történelmi értelemben túl sok minden – visszaköszönt a jelenben az 1980-as évek pártvitáiból, politikai retorikájából, az IMF-fel való ellentmondásos viszonyból. Ezért – bár igyekeztem megőrizni a kellő történelmi távolságot – a könyvben néhány erősen áthallásos részletre is kitértem. Így kiderül például, hogy miért akarta a magyar politikai vezetés 1984-ben kitörölni a Magyar Népköztársaság elnevezést az IMF belső levelezéséből, és miért akarták egyszerűen Magyarországnak neveztetni az országot. Megtudhatjuk, hogyan próbáltak a magyar illetékesek 1988-ban valamilyen koherens és hihető hazugságot kitalálni az IMF előtt egy véletlenül kiszivárgott valós statisztikai adattal kapcsolatban.

Reményeim szerint olyan könyv kerekedett ki a többéves munkából, amely egyszerre mutat be egy korszakot, szórakoztat és talán el is gondolkodtat.

Jó olvasást!

Budapest, 2012. június
Mong Attila

Köszönetnyilvánítás

Amikor hosszas gondolkodás után, valamikor 2009 nyarán elkezdtem ennek a könyvnek a munkálatait, magam sem gondoltam volna, mekkora fába vágtam a fejszémet. Ezért különösen fontos nekem, hogy megemlítsem azokat, akik szakmailag, anyagilag vagy lelkileg támogattak. Bármilyen közhelyesen hangzik, mégis igaz: nélkülük ez a könyv soha nem jött volna létre.

Mindenekelőtt köszönöm az Open Society Foundations (OSF) és a Hoover Institution anyagi támogatását, amely hozzásegített ahhoz, hogy itthon és az Egyesült Államokban is szerteágazó levéltári kutatásokat végezhessek, a Közép-Európai Brókerképző Alapítvány pénzügyi hozzájárulása pedig a könyv kiadásának hátterét teremtette meg. A pénz mellett azonban legalább annyira fontos volt az a biztatás, amit az OSF-nél Koncz Katalintól és Nizák Pétertől kaptam: mindketten hittek abban, hogy képes leszek ennek a bonyolult témának a feldolgozására. A kaliforniai Hoover Institution támogatása nélkül soha nem jutottam volna el az IMF washingtoni archívumába, márpedig az ott található levéltári anyag nélkülözhetetlen volt a könyv megírásához. Köszönet ezért az intézet igazgatóhelyettesének, Richard Sousának, aki az addigi szakmai pályafutásom és egyetlen ajánlólevél alapján érdemesnek tartott az ösztöndíjra. Hálás vagyok a Brókerképző Alapítvány kuratóriumának és különösen az elnöknek, Martin Hajdu Györgynek, aki már nem először tüntetett ki bizalmával. Sokat köszönhetek Halmos Ádámnak, a Libri Kiadó vezetőjének is, aki felvállalta a könyv kiadását.

Nagy megtiszteltetés, hogy elfogadta a felkérést és a könyv szerkesztője lett az általam nagyra becsült újságíró, Farkas Zoltán, aki nem mellesleg a korszak kiváló ismerője. Megjegyzései és átalakítási javaslatai rengeteget javítottak a könyv kéziratán. Hasonlóképpen sokat jelent nekem, hogy többen vették a fáradságot, és kérésemre végigolvasták az első változatot: Vajda Éva, egyik korábbi könyvem szerkesztője ezúttal is kíméletlen és hasznos kritikusnak bizonyult, Domány András piros felkiáltójelei és javításai lényeges apróságokra hívták fel a figyelmemet, a rendszerváltást gyerekfejjel átélő Kovács Ildikó észrevételeinek hála pedig remélhetőleg azok is jobban megértik a könyvet, akik az 1980-as éveket csak hallomásból ismerik.

Óriási élményt jelentett, hogy magyarországi kutatóként egy évig együtt dolgozhattam Anne Applebaummal új könyvének megírásán, így alkalmam nyílt látni, hogyan dolgozik egy hasonlóan komplex témán egy Pulitzer-díjas amerikai újságíró. Elhivatottsága, alapossága, újságírói munkamódszere és nem utolsósorban baráti jó tanácsai felbecsülhetetlenek voltak számomra. A kutatás során többször hasznos iránymutatást kaptam két közgazdásztól: Pogátsa Zoltán néhány szakmai alapkérdés tisztázásában segített, Király Júlia pedig hasznos tippekkel, telefonszámokkal látott el az évek során.

Sokat köszönhetek a levéltárosoknak, közülük is elsősorban Sz. Kovács Évának, aki az Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltárának mélyéről bányászott nekem elő olyan iratokat és dossziékat, amelyeket előttem valószínűleg senki sem látott még. Az 1956-os Intézet Oral History Archívumában Molnár Adrienne és Kőrösi Zsuzsanna segített eligazodni, és hálás vagyok a Magyar Országos Levéltár óbudai és Hess András téri kutatótermében dolgozó levéltárosoknak is.

Végül szívből köszönetet mondok családomnak és barátaimnak, közülük is elsősorban Szilágyi Tibor Pálnak és Burucsné Taródi Ilonának türelmükért és támogatásukért.

Budapest, 1957. május 1. Kádár János , az MSZMP első titkára a felvonulók között a Hősök terén. MTI Fotó: Vigovszki Ferenc

Előhang
1957. május 1.

„Hozzál nekem sínadrágot!”
Fekete Jánosné a Svájcban tartózkodó
férjének, 1956. október 23.

„A tér és a környező utcák megteltek. Kádár János, a nagygyűlés szónoka az emelvényre lépett”1 – vezette be a korabeli filmhíradó narrátora ünnepélyes hangon a tudósítást, amely az 1957. május elsejei budapesti felvonulásról szólt. Az esős idő ellenére százezres tömeg gyűlt össze a Hősök terén és az abból nyíló hatalmas Felvonulási téren, hogy meghallgassák a párt új első titkárát. Ameddig csak a szem ellátott, mindenhol álltak. Az emberek a munkásmozgalom vörös zászlaját és a piros-fehér-zöld magyar nemzeti lobogót lengették, sokak kezében apró májusfák szalagjait fújta a szél. Alig fél évvel azelőtt, 1956. október 23-án reggel még Sztálin szobra magasodott ugyanitt, amelyet aznap estére a kommunista diktatúra ellen fellázadt emberek ledöntöttek és darabokra szedtek. Kádár, aki előbb együttműködött a felkelés után megalakult, Nagy Imre vezette új kormánnyal, pár napra rá elhagyta Budapestet, és november 4-én szovjet tankok kíséretében jött vissza a fővárosba, leverni a forradalmat.2

Az újonnan alakult Magyar Szocialista Munkáspárt (MSZMP) első titkára, egyben miniszterelnök véres kézzel látott neki hatalma kiépítésének: november 10-11-ére a szovjet csapatok segítségével felszámolta a fegyveres ellenállás gócait, a szélesebb társadalmi ellenállás letörésére pedig saját fegyveres erőt is felállított. Megbízható tisztekből, pártfunkcionáriusokból, valamint egykori görög és jugoszláv partizánokból megszervezte a Magyar Forradalmi Honvéd Karhatalmat, amelynek tagjait – vattakabátjuk miatt – „pufajkásoknak” hívta a népnyelv. Ezek az alakulatok fokozatosan vették át a szovjet hadsereg addigi szerepkörét: az utcai járőrözést, az igazoltatást, a razziákat. Decemberben Kádár felgyorsította a rendcsinálást. Feloszlatták a különböző forradalmi bizottságokat, letartóztatták a gyárak önigazgatására létrejött munkástanácsainak vezetőit és aktivistáit, bevezették a rögtönítélő bíráskodást. 1957 elejétől még nagyobb sebességre kapcsolta a megtorlás gépezetét. Március végén Kádár Moszkvában biztosítékot kapott arra, hogy nem térnek vissza Magyarországra a Szovjetunióba menekült keményvonalas riválisai, Gerő Ernő és Rákosi Mátyás, ennek fejében ígéretet tett a leszámolás könyörtelen folytatására. 1957 áprilisától két év alatt 35 ezer ember ellen indult eljárás, közülük a népbíróságok 229 embert halálra ítéltek, mintegy 22 ezret rövidebb-hosszabb börtönbüntetésre, és 13 ezret jogerős bírósági ítélet nélkül internáltak. A rendőri felügyelet alá helyezés tízezrekre terjedt ki, 211 ezren külföldre menekültek, közülük 165–175 ezren soha nem tértek vissza. Ugyancsak áprilisban megkezdődött Nagy Imre és társainak pere is, amelyben a vád a „népi demokratikus rend megdöntésére” irányuló szervezkedés kezdeményezésének és megszervezésének fikciójára épült. A vádlottak közül négyet, köztük Nagy Imrét, halálra ítélték, az ítéleteket aztán 1958. június 16-án végre is hajtották.3

Kádár hatalma megszilárdításában ugyan 1957 tavaszáig jelentős sikereket ért el, de a tömeg elé nem mert kiállni. Az ország nagy részének szemében a forradalmat leverő, gyűlölt ember volt. Május elseje, a munka ünnepe volt az első alkalom, hogy elérkezettnek látta az időt megünnepelni a győzelmet hívei előtt. Büszkén, magabiztosan, az itt-ott szemerkélő esőben felöltő nélkül, hajadonfőtt állt ezen a kissé hideg napon a százezres tömeg elé, hogy egyértelművé, egyszer és mindenkorra világossá tegye az ország népe számára a tényt: új időszámítás kezdődött.

„Munkások, elvtársak, budapesti dolgozók! […] Él, és győzelmet aratott a munkáshatalom, a proletárdiktatúra, a munkás-paraszt állam, a Magyar Népköztársaság! Él, és legyőzhetetlen erővé változott a proletár nemzetköziség eszméje! […] Miben van a különös jelentősége az 1957-es magyar május elsejének népünk számára, és nyugodtan mondhatjuk, nemzetközileg is? Abban, hogy ezen a napon az októberi sikertelen ellenforradalom fölött a munkásosztály nemzetközi segítségével döntő győzelmet aratott magyar dolgozó nép ünnepli szabadon május elsejét, a proletár nemzetköziség ünnepét.”4

Kádár kitörő tapsvihar mellett harsogta beszédét, amelyben először értelmezte a nagy nyilvánosság előtt az októberi eseményeket. Szerinte a lázadást a „fasiszta magyar burzsoázia […] az ellenforradalom posványába süllyedt áruló Nagy Imre-csoporttal” és „az amerikai nagytőke által vezetett nemzetközi imperializmussal” szövetségben szervezte, amely veszélyeztette „a magyar munkás-paraszt államot, a néphatalmat, a proletariátus diktatúráját”5, a nemzeti függetlenséget és az addigi vívmányokat, a gyárak, a bankok, a bányák államosítását, a földosztást. A támadást a „magyar nép legönzetlenebb, legigazabb barátjától, a Szovjetuniótól” kapott segítséggel sikerült visszaverni, „megvédelmezni a szocializmus ügyét”6. Kádár a szovjetek támogatását tudta maga mögött, rendet ígért és egyben azt, hogy nem folytatódik semmi sem ugyanúgy, mint 1956 előtt. Nincs visszatérés a gyűlölt Rákosi-korszakhoz.

Mint a felvonulás is mutatta, nem voltak kevesen, akik egyetértettek vele, és az új korszak reményét látták benne. Azok, akik az 1956 előtti rendszer hívei, kedvezményezettjei és haszonélvezői voltak, akik az őszt rettegésben töltötték, és azok is, akik ugyan részt vettek a forradalomban, de örültek, hogy megúszták, hogy nem érte utol őket a megtorlás.7 1957. május elsején ezzel a tömegdemonstrációval megkezdődött a Kádár-rendszer.

•

Ott álltak a tömegben – igazából vagy csak képletes értelemben – e könyv főszereplői is. Azok a funkcionáriusok, akik az elkövetkező csaknem fél évszázad alatt, de különösképpen az 1970-es, 1980-as években vezető pozíciókat elfoglalva tevékeny részesei voltak a Kádár-rezsim működtetésének és fenntartásának. Így döntéseik révén annak is, hogy a gazdasági rendszer egy idő után már csak a külső adósságállomány folyamatos felduzzasztása segítségével, súlyos eladósodás árán volt képes életben maradni. Közgazdászként egy idő után nyilvánvalóvá válhatott számukra a szocialista gazdasági berendezkedés abszurditása, alkalmazkodásra való képtelensége, következésképpen világos lehetett előttük az is, hogy a külföldi hitelek felvétele csak meghosszabbítja a rendszer életét, és az országot még az óvatos reformok sem vezetik ki a zsákutcából. Mégis a végsőkig ragaszkodtak meggyőződésükhöz, a rezsim fennmaradásához és annak vezetőjéhez, Kádárhoz. Kik voltak ők, honnan jöttek, mit gondoltak 1956-ról, hogyan vélekedtek Kádárról, és mennyiben határozták meg későbbi döntéseiket az októberi események? Az alábbiakban a könyv főszereplői közül néhány, a döntésekben fontos szerepet játszó szakember életrajzát vázolom fel ezen kérdések megválaszolására. Elsősorban azokét, akikről bőséges forrásanyag állt rendelkezésre: vagy azért, mert önéletírást hagytak hátra, esetleg életútinterjút adtak, vagy pedig azért, mert az életrajzukat már feldolgozták.

Az életutak, a motivációk és az egyéni sorsok persze nagyon változatosak, néhány közös vonás azonban felfedezhető bennük, amelynek mindenképpen volt jelentősége az események későbbi alakulásában. Először is annak, hogy mindannyian valamikor az 1910-es évek legvégén vagy az 1920-as években születtek, életük korai szakaszát tehát a két világháború közötti korszak Magyarországa határozta meg. A legtöbben közülük már gyermek- vagy ifjúkorukban baloldali érzelműek lettek, mélységesen megvetették és elítélték a két világháború közötti Horthy-korszakot, az „úri Magyarországot”, az 1945 után kiépülő kommunista rendszert pedig, amely egyben képzést, megfelelő végzettséget és a felemelkedés lehetőségét kínálta számukra, az egyetlen reménységnek látták, hogy az ország a modernizáció útjára lépjen.

„Az otthoni beállítottság radikális polgári beállítottság volt, nagyon világosan fasisztaellenes és náciellenes. [Apámat] a polgári radikalizmus és a baloldali mozgalmak érdekelték, könyvtárában sok angol szociáldemokrata szakszervezeti szerző könyve megvolt, és vagy 10-12 könyv a szovjet rendszerről”8 – vallotta például egyik interjújában a fővárosi polgári, orvoscsaládból származó Hetényi István (született: 1926), aki később az Országos Tervhivatal elnökhelyettese, majd az 1980-as években pénzügyminiszter volt.*1 Nem munkásmozgalmi famíliából származott Bácskai Tamás (1925), a Magyar Nemzeti Bank későbbi befolyásos ügyvezetője sem: a jól menő ügyvédcsalád sarja szintén gyerekkorában került kapcsolatba a baloldali szakszervezeti mozgalommal. 1943-ban szimpátiából megtanult oroszul is, hogy Puskint olvashasson eredetiben.9 Pulai Miklós (1925), aki később MNB-elnökhelyettes, 1982–1989 között a Világbank magyarországi kormányzója is volt, viszont igazi baloldali munkáscsaládból érkezett. Édesapja 1919-ben vöröskatona volt, a bőripari szakszervezet tagja, szervezett munkás. A fia ateista neveltetést kapott: „hamar kerültek a kezembe ilyen könyvek, nyilván első időben elsősorban azért olvastam, mert legalábbis félig tilos volt olvasni, az iskolába is bevittem, emlékszem, és ott nagy buzgón mutattam a Tőkét, vagy három napig nálam volt a Kommunista Kiáltvány is”10 – mondta egy vele készült beszélgetésben.

„Volt egy nagybátyám, aki […] baloldali gondolkodású volt, náluk nyaraltam, 15 éves lehettem, és ott olvastam a népi írókat, és ezek engem hallatlanul érdekeltek”11 – mesélte Tímár Mátyás (1923), aki az 1960-as években pénzügyminiszter és miniszterelnök-helyettes is volt, az 1970-es, 1980-as években hosszú időn keresztül a Magyar Nemzeti Bank elnöki pozícióját töltötte be. Érettségi után a bajai bőrgyárban lett gyakornok, ott lett marxista, itt találkozott azokkal, akik a világszemléletét meghatározták, akikkel Hegelről és József Attiláról vitatkozott. 1943-ban Budapestre jött, az újpesti bőrgyárban dolgozott, beiratkozott a bőripari munkások szakszervezetébe, eljárt az egyébként kommunista irányítás alatt álló szervezet központjának szemináriumaira, családoknál agitált, és a szociáldemokrata pártba is belépett. Hasonlóan a szakszervezet és a szociáldemokrácia vonzotta az 1968-as gazdasági reform atyját, Nyers Rezsőt (1923) is, aki Kispesten és Újpesten – mint fogalmazott –, „a Pest környéki szocialista mozgalom két fellegvárában”12, a baloldal által hagyományosan uralt nyomdászszakmában szocializálódott, és már 17 évesen a szocdem párt tagja lett. „Marxista vagyok, nem kommunista”13 – határozta meg magát újságcikkekben és önéletrajzi művében Fekete János is (1918), aki az 1980-as években az MNB első elnökhelyettese volt, és aki akkor sem tagadta meg baloldali érzelmeit, amikor a legnagyobb amerikai bankok vezetőivel tárgyalt.

A Horthy-korszakot érthető módon mindannyian igazságtalannak tartották, hiszen az 1930-as években sokan közülük nehéz körülmények között éltek. Pulai Miklós apja az 1930-as években az illegális kommunista mozgalomban vett részt: titkos nyomdát működtetett a cipészműhelyben, ezért egy időre ki is tiltották Budapestről.14 Fekete János apja tőzsdebizományos volt, de az 1929–1933-as nagy válság idején tönkrement, és emiatt kénytelenek voltak Szarvasra költözni, ahol egy közraktárban lett főraktárnok. A fiúnak el kellett hagyni a gödöllői premontrei gimnáziumot, az egyetemre pedig a zsidókat a felsőoktatásból kirekesztő numerus clausus miatt nem kerülhetett be, így az érettségi után Szarvason a takarékpénztárban lett irattáros.15 Tímár Mátyás családjának sem nagyon volt pénze támogatni a fiú tanulmányait, segítséget a nagybátyjától remélt, aki a bajai bőrgyárban helyezte el gyakornoknak. „Egyszerűen besoroltak a többi munkás közé […] elég rossz körülmények között [éltem], rendkívül alacsony volt a kereset”16 – emlékezett. Faluvégi Lajos (1924), aki pénzügyminiszter, majd az Országos Tervhivatal (OT) elnöke is volt a Kádár-rendszerben, egyik interjújában arról mesélt, hogy lényegében a parasztgyerekek életét élte, annak ellenére, hogy édesanyja családjának malma volt, apja pedig téglagyári manufaktúrában dolgozott Mátraderecskén. „Libalegelőre jártunk, vagy a patakra fürdeni. […] Mentünk ki a tehenekkel, meg behajtottuk a két tehenet [este]. Szóval kifejezetten kisparaszti körülmények között […] nőttem föl, és ezekből én azt a tanulságot szedtem magamnak már akkor is, hogy rettenetesen keservesen kell dolgozni és teljesíteni, hogy megmaradjon valaki. Meg azt, hogy van, […] aki nyelvét lógatva dolgozik és van, aki ebből elég könnyen él”17 – utalt a kapitalizmus igazságtalanságaira. „Amikor polgáriba írattak, 1933-1934-ben, akkor két pengő volt a beiratkozási díj. […] Ezt úgy tudta előteremteni az anyám, hogy mivel már 28 zálogcédulánk volt, nem volt más, a fehérneműjét vitte be a zálogházba, abból íratott be engem. […] A telet […] úgy húztuk ki, hogy nem volt egy deka tüzelőnk sem. […] Minden este egyliteres üvegben forró vizet melegített a gázon anyám, és azt a forró vizes üveget betettük az ágyba, hogy el tudjunk aludni” – ecsetelte a körülményeket Faluvégi. „Ezt a rendszert igazságtalannak tartottam, az volt a véleményem, hogy a háború után szocialista rendszer lesz, és én ebben részt akartam venni”18 – mondta Tímár Mátyás.

Ennek az új kezdetnek a reményét a háború vége hozta el számukra, amelyet így vagy úgy, de túléltek. Tímárt a német bevonulás után egy vasútépítő munkaszázadhoz hívták be, 1944 decemberében szakszervezeti igazolással elengedték, a század zöme viszont nem sokkal később elpusztult. A frontot hamis papírokkal élte túl.19 Faluvégi Lajos a levente munkaszolgálatból szökött meg, és a harcokat Budapesten bujkálva vészelte át.20 Pulai Miklós ugyancsak a levente munkaszolgálatból szökött el 1944 végén Komáromból Budapestre, 1945 januárjában viszont édesapjával együtt jóhiszeműen az orosz városparancsnokságon jelentkeztek, hogy segítsék az újjáépítést, de szovjet fogságba kerültek, és csak 1948-ban tértek haza.21 Fekete Jánost 1940 augusztusában hívták be munkaszolgálatra, ahonnan a Szovjetunióba került a Don mellé, a frontra. 1943-ban egy barátjával kettesben átkelt a befagyott folyón, hogy elérje a szovjet oldalt, ahol aztán fogságba esett. Itt jól megtanult oroszul, amire fogva tartói is felfigyeltek. Önéletrajzi könyvében így mesélt erről:

„Ott nekem azzal volt sikerem, hogy megtanultam egy bizonyos Sztálin-beszédet. Kaptunk egy feladatot, hogy 1943. november 7-én ünnepeljük meg a Nagy Októberi Szocialista Forradalmat. Egy kollégámmal […] az az ötletünk támadt, hogy megtanulom a Sztálin-beszédet kívülről, kimegyek, ő súg, és előadom a beszédet. Ez egy hosszú beszéd volt, az oroszok jól ismerték, mert benne voltak a fő jelszavak: a mi ügyünk igaz ügy, az ellenséget szétverjük, miénk lesz a győzelem, a német hódítókra halál vár. […] Mindenesetre elképesztően nagy sikert arattam. […] Megörültek az oroszok, ettől kezdve nekem príma életem volt.”22

Később antifasiszta iskolába osztották be, áthelyezték egy jobb lágerbe, ahol a magyar kommunisták Szovjetunióban tartózkodó vezetőivel, Rákosival és Gerővel is összeismerkedett, majd tolmácsnak kérték föl, és a foglyok kihallgatásában segített. A háború végén annyira jó viszonyt alakított ki a szovjetekkel, hogy őt jelölték ki egy Magyarországra tartó, nagyjából kétezer fős kontingens vezetésére, így az első hazainduló szerelvények egyikének lett a főnöke. Elbeszélése szerint ráadásul teli zsebbel ért haza, miután az orosz parancsnok egy csomó magyar pénzt, körülbelül 20 ezer pengőt vételeztetett vele a raktárból. Mivel felmerült a gyanú, hogy kapcsolatai miatt a szovjet titkosszolgálat is felfigyelhetett rá, Fekete János önéletrajzi kötetében vallott az NKVD-vel való kapcsolatáról is:

„Mindig megtalált [az NKVD]. Én viszont a magam módján soha nem csináltam semmit. Nekem elveim vannak. Nem kell, hogy fenyegessenek, mondjam el, hogy valaki ellenséges tevékenységet folytat velük szemben. Magamtól is elmondom. Az, hogy engem megbízzanak bármi ilyesmivel, az nem ment. […] A mi rendszerünket ahol lehetett, védtem, ilyen egyszerű. De hogy ezért valamit adjanak, az vérlázító. Egyszer jött egy pofa, hogy adnak [ezért] külön prémiumot. Elmész a fenébe! Nekem azután sem lett semmi bajom.”23

1945-öt ennek a könyvnek a főszereplői felszabadulásként élték meg, és szinte természetes volt számukra, hogy valamelyik baloldali pártnak vagy ifjúsági mozgalomnak lettek a tagjai. „1945 február közepén szépen átsétáltunk az apámmal a Duna jegén, elmentünk a […] kommunista párt székházába, és jelentkeztem a pártba. Körülbelül egy hónap alatt felvettek, és borzasztó aktív ifjú lettem”24 – emlékezett például Bácskai Tamás.

•

Milliók reménykedtek a háború utáni években. Sokan várták azt, hogy az 1945 utáni korszak mindenféle értelemben szakítást jelent a Horthy-rendszerrel, végre szabadságot és demokráciát hoz. A háború utáni néhány év eseményei viszont azt bizonyították, hogy egy újabb elnyomó rendszer épül ki, amelybe viszont e könyv főszereplői nagyon gyorsan beilleszkedtek. Mindannyian hamar a baloldali, elsősorban a kommunista párt közelébe kerültek, részeseivé váltak a kialakuló új rendszernek. Az új korszak, elsősorban az oktatással, a felemelkedés esélyét kínálta számukra.

A képzést részben a Magyar Kommunista Párt biztosította nekik a pártiskolákon keresztül. Havasi Ferenc (1929) például a Lábatlani Cement- és Mészművek kőművesi állásából került így a háború után egyre magasabb pártfunkciókba, és 1978-tól évekig az MSZMP Központi Bizottságának (KB) gazdaságpolitikáért felelős titkára volt. Többen közülük közgazdasági tanulmányokat is folytattak, a Közgazdaságtudományi Egyetemen (pl. Pulai, Nyers, Fekete), vagy a Műegyetem közgazdasági karán (pl. Hetényi) vagy – ez főleg a fiatalabb generációra jellemző – az 1950-es években a moszkvai egyetemen. Köztük például Balassa Ákos (1934), aki aztán az Országos Tervhivatalban dolgozott különböző vezető pozíciókban.

Kiktől és milyen képzést kaptak, milyen volt ebben az időszakban a közgazdászoktatás, milyen áramlatok, nézetek formálták a jövő gazdasági vezetőit a háború után? 1945 jelentős változásokat hozott a hazai közgazdaság-tudományban és képzésben is25: lényegében megszűnt a személyi és elméleti folytonosság a háború előtti polgári áramlatokkal. Ezt legjobban az jelzi, hogy a Magyar Közgazdasági Társaság 1945. augusztus 9-ei ünnepi, fennállásának 50. évfordulójáról megemlékező közgyűlésén a társaság vezető testületeibe (elnökség, számvizsgáló bizottság, igazgatóválasztmány) megválasztott 72 tudós közül csupán 12 fejtett ki később – többnyire csak hosszabb szünet után – tudományosnak nevezhető szellemi tevékenységet (oktatás, kutatás, fordítás).

Az átalakulás a háború után rögtön elkezdődött, nagy része azonban – a politikai változásokkal, a kommunista párt kizárólagos hatalmának kiépítésével párhuzamosan – a „fordulat éve”, 1948 után ment végbe. Ekkor alapították meg a Magyar Közgazdaságtudományi Egyetemet is (1948), amely 1953-ban vette fel Marx Károly nevét. Az új káderek gyors kiképzésével párhuzamosan zajlott a „reakciósnak”, később „polgárinak” bélyegzett régi szakemberek eltávolítása (kizárása, elbocsátása) a gazdasági irányításból és a tudományos életből.

A Magyar Tudományos Akadémia 1949-ben esett át az „átszervezésen”. Minden rendes vagy levelező tagsággal rendelkező közgazdász tagja elvesztette címét és pozícióját. Ugyanez történt meg csaknem az összes olyan egyetemi tanárral, aki közgazdaságtant oktatott: megfosztották őket tanszéküktől és előadói engedélyüktől is. Sokuk sorsa még rosszabbra fordult az ötvenes évek elején, mert formális vagy informális úton szakmai foglalkozási tilalmat érvényesítettek velük szemben. Számos tudós kutatót és oktatót bebörtönöztek vagy vidéki kényszerlakhelyre telepítettek ki. Az egyetemeken és más felsőoktatási intézményekben a közgazdaságtani tanszékek helyébe a „marxizmus–leninizmus” vagy a marxista politikai gazdaságtan tanszékek léptek. Oktatóikat a kommunista párt (amelynek neve 1948-ban Magyar Dolgozók Pártja – MDP – lett) aktív tagjaiból toborozták. Ezek az emberek gyakran (eleinte általánosan) nem rendelkeztek megfelelő szintű szakmai képesítéssel, nem kevesen még egyetemi diplomával sem. Erre valójában nem is volt szükségük, hiszen feladatuk nem tudományos oktatás, hanem ideológiai nevelés – a „marxista világnézet” propagálása – volt. A felszámolt kutatóintézetek helyett egészen az ötvenes évek közepéig nem hoztak létre újakat.

A sztálinista közgazdaságtan mondanivalója, az állam gazdasági szerepvállalásába, annak mindenhatóságába, a teljes központosításba és a tervgazdaságba vetett hit persze nem volt hagyományok nélküli a hazai közgazdaság-tudományban sem. Az első világháború utáni korszakban a Habsburg Monarchiából kiszakadó országban az állam gazdaságszervező szerepének a korábbinál nagyobb jelentősége lett, amit az 1930-as évek nagy válsága, majd a második világháború alatt a hadigazdálkodásra való áttérés még jobban megszilárdított. Ennek a hagyománynak az erősségét jól érzékelteti, hogy az 1943–1944-ben az akkori kormányzat által Magyar Gazdaságtájékoztató Bizottság néven létrehozott tanácsadó testület olyan gazdaságpolitikai elképzeléseket vázolt a háború utánra, és azok megvalósítására olyan módszereket javasolt, amelyek nagyon is hasonlítottak a kommunisták által követett gazdaságpolitikára. Sokan azok közül, akik az 1950-es években a sztálinista közgazdaságtan támogatói lettek – mint Bácskai Tamás fogalmazott –, „egy tönkretett, az 1930-as években tönkremenő magyar középosztály gyermekei voltak, akik a piacból kiábrándultak, akik […] ezt a piacot a földbe szerették volna taposni, még kapitalista viszonyok között is. Az ő vonzalmuk […] egy józan nemzeti vagy annál nagyobb gazdasági, optimalizáló állam iránti vonzalom volt. […] Nekik nem okozott semmilyen lelki fájdalmat [az áttérés].26

Mindenesetre 1953-ra meglehetősen szokatlan helyzet alakult ki Magyarországon: közgazdasági kutatás nem folyt, eredeti írásokat közlő közgazdasági folyóiratok vagy hetilapok (a statisztikai havilapot és néhány ipargazdasági periodikát leszámítva) nem léteztek, rendszeres statisztikai adatszolgáltatás nem jelent meg a nyilvánosság számára. Ami pedig a gazdasági élet akkori aktív szereplőinek a gondolatvilágát és mentalitását illeti, Kornai János (1928) közgazdász utólag ezt a leírást adta róla:

„Az uralkodó nézet a marxista–leninista–sztálinista dogma, a gazdaságpolitikában és a politikai gazdaságtan oktatásában egyaránt. Maroknyi ember ismeri csak a nyugati közgazdaságtant; ezek a szellemi élet perifériáján helyezkednek el, és nincs befolyásuk a szellemi életre. Mindenki, aki a gazdasági életben, valamint a közgazdasági felsőoktatásban tevékenykedik, magától értetődően, belső ellenállás nélkül fogadja el a hivatalos ideológiát.”27

Az 1950-es évek elejére tehát eltűnt az önálló oktatás, kutatás és gondolkodás, a tudományos életet és a képzést is szovjet mintára szervezték át. Még az a maroknyi tudós is, aki korábban – a külföldi emigrációban vagy baloldali mozgalmakban – marxistává vált, jobbnak és biztonságosabbnak látta, ha a kitaposott utat járja, vagyis szolgai módon követi a szovjet tudósok példáját. Az intézmények szovjetunióbeli megfelelőik hasonmásai voltak, a tankönyvek és más publikációk pedig a szovjet szerzők írásainak egyszerű parafrázisai vagy fordításai.

•

Az 1970-es 1980-as években jelentős befolyással bíró gazdasági döntéshozók nagy része ebben a közegben kezdte el karrierjét, emelkedett egyre magasabb szintre a hierarchiában. Az akkor a húszas-harmincas éveikben járó fiatalemberek karrierje szárnyalt: az 1950-es évek elejére szinte mindannyian fontos beosztásokban dolgoztak. Az új rezsim és az általa kínált lehetőségek beszippantották a fiatal, friss gondolkodású tehetségeket.

„Én ilyen környezetet korábban nem láttam, […] faburkolat, gyönyörű lépcső, […] elegáns hely, […] gyönyörű nő a titkárnő, a folyosón csinos, elegáns nőket láttam. Én akkor elhatároztam, hogy rajtam nem fog múlni, hogy én ezen a helyen fogok dolgozni”28 – írta le első igazi állásinterjúját az 1948-ban 23 éves Bácskai Tamás, aki a háború utáni korszak egyik legfontosabb szervezeténél, a Gazdasági Főtanácsnál kopogtatott. Itt az egyik legbefolyásosabb kommunista vezető, Vas Zoltán (1903) kérdezgette a jelölteket, és végül éppen azért döntött Bácskai mellett, mert úgy vélte, a fiatal szakember alakítható.

„Leültettek bennünket tizedmagammal, kilencedmagammal, ők meg szemben ültek az asztalnál. Vas […] mindenkitől azt kérdezte, hogy mit tud maga. Én mindenkit végighallgattam, és mindenki sok mindent tudott és nagyokat dumált. […] Gondolkodtam azon, hogy mit feleljek, ami engem versenyképesebbé tesz a többieknél, és arra jutottam, […] hogy valamiben nagyon markánsan különbözni kell. […] És akkor jöttem én, és megkérdezte, mit tud maga. Mondtam, semmit, de mindent meg tudok tanulni. Erre azt mondta, hogy ez már holnaptól bejöhet, mert legalább őszinte.”29

Bácskai 1948-ban került a Gazdasági Főtanácshoz, majd a Külügyminisztériumon keresztül a Pénzügyminisztériumba (PM), később az 1980-as években az MNB-be vezetett az útja. Hetényi István 23 évesen, 1949-ben szintén a Gazdasági Főtanács titkárságán kezdett el dolgozni. A kereskedelem államosítását felügyelte, és – mint egyik interjújában elmesélte – elsősorban a főtanács vezetője, Vas Zoltán hatására „ott lettem marxista vagy párthoz közel álló személy.”30 1949-től a Tervhivatalban emelkedett a ranglétrán.

Nyers Rezső előbb megyei párttitkár volt, majd a Belkereskedelmi Minisztériumban lett osztályvezető, 25 évesen pedig póttagként bekerült a párt legfontosabb testületébe, a Központi Vezetőségbe, amelynek 31 évesen rendes tagja lett. Két évvel később, 1956 júliusában élelmiszer-ipari miniszternek nevezték ki.

Fekete János – mint a helyi újság tudósított róla – 1946. április 4-én még a Vörös Hadseregnek orosz nyelven tolmácsolta „Szarvas népének köszönetét és háláját az ország felszabadításáért”31, azután a helyi takarékpénztárból 1948-ban egyenesen a Magyar Nemzeti Bank párttitkári pozíciójába vezetett az útja. „Az MNB egy arisztokrata hely volt, ahol grófok, bárók és dzsentrik is dolgoztak”32 – írta le munkahelyét Fekete, aki tevékenységét azzal kezdte, hogy megtisztította az MNB pártalapszervezetét: „Voltunk összesen tízen. Ebből nyolcat ki kellett zárni, mert csirkefogók voltak. Nem voltak komoly emberek. Védték magukat, ezért léptek be a Magyar Kommunista Pártba.”33 Pártiskolába járt, 1950-ben elkezdte az egyetemet, és felügyelete alatt készült el az új, a tervgazdaságnak megfelelő, szigorú devizakódex. Az MNB-ben párttitkári pozícióját megőrizve, még ugyanebben az évben a Pénzügyminisztérium nemzetközi osztályára került, amit Száberszky József vezetett. (Száberszky korábban az Államvédelmi Hatóságnál, a szervezet nagy hatalmú vezetője, Péter Gábor jobbkezeként dolgozott, 1953-ban pedig, egykori főnöke letartóztatása után, öngyilkosságot követett el.) Az akkor alig 32 éves Fekete a tárcánál az Elhurcolt Javak Visszaszolgáltatási Bizottságának vezetője lett, és a legfontosabb államközi háborús kártalanítási tárgyalásokat vezényelte. Pulai Miklós rögvest azután, hogy hazatért a szovjet táborokból, a közigazgatásba került: előbb orosz tolmács volt a Honvédelmi Minisztériumban, majd a Pénzügyminisztériumban dolgozott, ahol az egyetem mellett miniszteri titkárként, 1953-tól titkárságvezetőként, 1955-től főosztályvezetőként tevékenykedett. 1954-ben az akkor 29 éves fiatalembernek még az MNB elnöki pozícióját is felajánlották, de ezt a felkérést felkészületlenségre hivatkozva elutasította, majd 1956-ban miniszterhelyettesnek nevezték ki.

„Amikor megérkeztem, mondták, hogy a lábamat mindig támasszam a kofferhez, nehogy ellopják Pesten”34 – emlékezett Tímár Mátyás arra a pillanatra, amikor Budapesten kiszállt a hajóból a Duna-parti kikötőben, és egyetlen bőrönddel a kezében körülnézett. 1946-ban már a kommunista párt gazdaságpolitikával is foglalkozó állampolitikai osztályán dolgozott, ahol főnöke, Friss István (1903) azt tanácsolta neki, hogy dolgozzon pénzügyi és költségvetési témákon. Munkája mellett tanársegéd volt a Közgazdaságtudományi Egyetemen. 1949-ben a Pénzügyminisztériumba nevezték ki, ahol 1952-ben – tehát 29 évesen – az Államháztartási Osztály vezetője lett.

A ranglétrán gyorsan emelkedő fiatal szakemberek tevékeny részesei és – eleinte legalábbis – meggyőződéses hívei voltak a háború után kiépült újfajta gazdaságnak. Fekete János, aki – generációjának más közgazdászaihoz hasonlóan – sokáig a központi, tervutasításos rendszer feltétlen híve maradt, önéletrajzában így emlékezett:

„1945 után a szovjet hadifogságból hazatérve az országot a teljes gazdasági csőd állapotában találtam. […] Rohanó tempójú infláció, […] a közlekedés szétzilálva. […] Az ellátás általános éhínséggel fenyegetett Budapesten, amely az utcai harcok és a bombázások következtében romokban hevert. […] Gyárainkat leszerelték. Devizatartalékaink nem voltak, pedig a békeszerződés 300 millió dollárnyi jóvátételi kötelezettséget állapított meg. […] Abban a helyzetben helyeseltem egy szigorú tervszerű elosztási rendszer bevezetését, hogy azt a keveset, amink van, kíséreljük meg igazságosan szétosztani.”35

Magyarországon a második világháború és közvetett hatásai valóban szörnyű pusztítást okoztak, a körülmények tehát a nagyobb tervszerűségnek, a nagyobb állami beavatkozásnak ágyaztak meg. A félmillió, koncentrációs táborokban elpusztított zsidó áldozattal együtt 900 ezer ember, a háború előtti 14,5 milliós népesség 6,2 százaléka meghalt. A visszavonuló német hadsereg a nemzeti vagyon jelentős részét megsemmisítette vagy elszállította, hogy lelassítsa a szovjet csapatok előrenyomulását. 1944 vége és 1945 eleje között 214 000 tonna árut pakoltak be a vagonokba, a pontosan vezetett német statisztikák szerint 32 000 vagonnyi, 8000 teherautónyi és 570 uszálynyi áru és nyersanyag, berendezések és komplett gyárak hagyták el az országot néhány hónap alatt. A menekülő német hadsereg pusztítása, majd a heves harcok miatt az ország közlekedési rendszere lebénult: a hidak 40 százaléka, Budapest összes hídja felrobbant vagy felégett, a vasútvonalak majdnem fele, mintegy 1000 vasúti híd, a mozdonyok 60 százaléka, a dunai hajóflotta szinte teljes egésze megsemmisült. A harcokban a mezőgazdasági vagyon ötöde, az állatállomány 50–80 százaléka elpusztult, a földterület kétharmada 1945-ben megműveletlen maradt. A bombatámadások súlyos károkat okoztak az ország energia- és ipari infrastruktúrájában: a mintegy 2000 gyár, ipari üzem fele károsodott, a berendezések 75 százaléka eltűnt vagy semmivé lett, a kapacitások negyede kiesett, az ipari termelés a felére esett vissza. Budapest romokban hevert, 69 ezer lakás, az összállomány 4 százaléka a lángok martaléka lett, 23 százaléka lakhatatlanná vált, a jelentős része pedig valamilyen kárt szenvedett. A teljes háborús kárt 22 milliárd pengőre, azaz 4,3 milliárd dollárra, az 1938-as nemzeti össztermék kétszeresére becsülték. Ezzel Magyarország – Németország vagy Lengyelország mellett – európai összehasonlításban is a legnagyobb pusztítást szenvedte el. Románia, Bulgária vagy Csehszlovákia például az 1938-as összterméknek „csak” az egyharmadát veszítette el a háborúban.36

A központosított tervgazdaság kiépülését azonban nemcsak a rendkívüli gazdasági helyzet, hanem a politikai-geopolitikai körülmények is megkerülhetetlenné tették. A háború után a győztes hatalmak által a fegyverszünet betartására és a kormány működésének ellenőrzésére létrehozott Szövetséges Ellenőrző Bizottságban (SZEB) a szovjetek szava volt a döntő, Moszkvának így jelentős beleszólása volt az 1945 utáni politikai és gazdasági átalakulásba. A szovjetek a kommunista pártot segítették hatalomra, amely a parlamenti választásokon elszenvedett vereség ellenére a kormánykoalíció domináns tagja, később a magyar politika egyeduralkodó ereje lett. 1948–1949-re kiépült a Rákosi Mátyás pártfőtitkár vezette egypárti diktatúra, Magyarország a szovjet érdekszféra, a szovjet birodalom része lett, amely fizikai és képletes értelemben is bezárta határait a Nyugat előtt.

A politikai változásokkal párhuzamosan a gazdaságban is nagy erőkkel folyt a rendszer átalakítása. Az 1950-es évek elejére Magyarország is – csakúgy, mint a szovjet érdekszféra más államai – teljesen átvette az egyetlen addig kipróbált, az egyetlen lehetségesnek tartott szocialista gazdasági modellt. Ezt a Szovjetunióban a második világháború előtti készülődés jegyében alakították ki; a legszigorúbb tervgazdaságra épülő sztálinista gazdasági berendezkedés a hadigazdálkodásban és a háborúban edződött módszereket alkalmazta. A rendszer nem tűrt kivételt, nem tűrt „nemzeti karaktereket”, épp ugyanúgy kellett felépülnie, ugyanúgy kellett működnie, mint a nagy testvérnél. Közben ráadásul Churchill 1946. március 5-i fultoni beszédével „kitört” a hidegháború is, Magyarország és a szovjet blokk országai a folyamatos, bármelyik pillanatban kirobbanó harmadik világháborúra készültek. A szocialista gazdasági modellt a piac teljes kiiktatása, az árak és bérek központi szabályozása, a szigorú tervutasítások, a centralizált gazdasági intézményrendszer, az erőltetett ütemű iparosítás, a világgazdaságtól való elzárkózás, az önellátásra és a teljes importhelyettesítésre való törekvés, valamint a mezőgazdaság kollektivizálása jellemezte.

A gazdaság háború utáni stabilizálása és az új pénz, a forint 1946-os bevezetése után ezen sztálinista modell alapján kezdődött meg a rendszer szisztematikus kiépítése. 1947-ben állami tulajdonba kerültek a legnagyobb bankok és az általuk ellenőrzött cégek, így – a korábban már államosított bányászattal és a legnagyobb nehézipari üzemekkel együtt – állami irányítás alá vonták a gazdaság legfontosabb területeit. 1948-ban a száznál több alkalmazottat foglalkoztató iparvállalatokat államosították, 1949-ben pedig már csak a legfeljebb 10 alkalmazottat foglalkoztató ipari üzemek maradhattak magánkézben. 1948-ban megindult a mezőgazdaság kollektivizálása, az év végén Rákosi bejelentette, hogy az 1945-ös földosztással kialakított egyéni parasztgazdaságokat „tűzzel-vassal” be kell terelni a termelőszövetkezetekbe. 1949 és 1953 között lényegében teljesen felszámolták a magántulajdonú kisipart és a magán-kiskereskedelmet, alig pár ezren maradtak talpon a szektorban. Megszűnt a vállalati önállóság, részletes tervek, kötelező tervszámok és tervutasítások határozták meg az egész gazdaságot. Szovjet mintára létrejött az Országos Tervhivatal is 1947-ben. Az első hároméves terv pontosan előírta, hogy a vállalatok milyen beruházásokat végezhetnek, milyen áruból, mennyit, milyen áron termeljenek, és ehhez milyen nyersanyagot, munkaerőt, energiát használhatnak fel. A piaci kapcsolatokat, a kereslet, a kínálat és az árak piacszabályozó szerepét teljesen kiiktatták. A gazdaságot a terv határozta meg, illetve a tervről a különböző szereplők (állami vállalatok, hatóságok, minisztériumok) között folytatott bürokratikus alkudozás, a tervalkuk rendszere alakította, az árak pedig a világpiactól és a gazdasági realitásoktól is elszakadtak.37

•

A háború után Magyarország pénzügyi helyzete is katasztrofális volt, hiszen a háborús károk mellett a vesztes státus következményei is nehezítették az életet. A potsdami és jaltai egyezmények értelmében hat év alatt, 1938-as dollárban számolva, összesen 300 millió dollárt kellett fizetnie háborús jóvátétel gyanánt: a Szovjetuniónak 200 millió, Jugoszláviának 70 millió és Csehszlovákiának 30 millió dollár járt. Az összeg 1945-ös árfolyamon 1,5 milliárd pengőt tett ki, de a Magyar Nemzeti Bank számításai szerint Magyarország számára a valós költség ennél sokkal nagyobb volt, hiszen az 1938-as dollár háború utáni kitermelési költsége 10,21 pengős árfolyamot eredményezett, vagyis a jóvátétel igazából 3 milliárd pengőre rúgott, és a háború előtti éves magyar ipari termelés 8 százalékával volt egyenértékű. A jóvátételi szállítások az 1945–1946-os években az éves nemzeti jövedelem 17-17 százalékát szívták el, 1947-ben ez az arány 10 százalékra esett vissza ugyan, de a szállítások 1952-es befejezéséig a nemzeti jövedelem átlagosan 7 százalékát tették ki évente.38

Gyökeresen átalakult az ország külkereskedelmi kapcsolatrendszere is. Németország teljesen kiesett a magyar export-import forgalomból, helyére a Szovjetunió lépett, ahová a magyar kivitelnek már 1949-ben a negyede irányult, és ahonnan az import 21 százaléka érkezett. Magyarország a szovjet hadsereg által ellenőrzött országokhoz hasonlóan 1949-ben egyik alapítója lett a Kölcsönös Gazdasági Segítség Tanácsának, a KGST-nek.39

A gazdasági bezárkózás egyik fontos következménye lett, hogy Magyarország elzárta magát a nemzetközi pénzrendszer háború után létrejött új szervezeteitől, miután nem lett tagja a Bretton Woods-i konferencia által létrehozott gazdasági és pénzügyi intézményeknek, sem a Világbanknak, sem a Nemzetközi Valutaalapnak.

A Bretton Woods-i konferenciára Magyarország nem kapott meghívást, hiszen 1944 júliusában még a németek szövetségeseként vett részt a háborúban, így nem is lehetett alapító tag. A konferencia célja az volt, hogy helyreállítsák a két világháború között működő aranystandard-rendszer módosított változatát, ami a megállapodással sikerült is. Ebben rögzítették, hogy az amerikai dollár a külföldi központi bankok számára 35 dolláros unciánkénti áron aranyra váltható, a többi valuta pedig rögzített módon dollárra, vagyis közvetett módon aranyra cserélhető. A megállapodás része volt, hogy a kormányoknak szükség esetén devizapiaci intervenciókkal fel kell lépniük a rögzített árfolyam fenntartása érdekében, és az egyezség értelmében 1947-től létrehozták a Nemzetközi Valutaalapot (International Monetary Fund – IMF), amely egyfajta nemzetközi jegybankként a rendszer működésének ellenőrzésére szakosodott. Célja volt az is, hogy arannyal, devizával vagy hitelnyújtással segítse a fizetésimérleg-nehézségekkel küzdő országokat valutájuk árfolyamának fenntartásában. Az ugyancsak ekkor megalapított Világbank (Nemzetközi Újjáépítési és Fejlesztési Bank – International Bank for Reconstruction and Development – IBRD) a hosszabb távú hitelezésre, fejlesztésre volt hivatott.40

Annak ellenére azonban, hogy 1945 végén a Szovjetunió az utolsó pillanatban úgy döntött, nem ratifikálja az egyezményt, Magyarország 1946-ban még kifejezte érdeklődését és szándékát a csatlakozási tárgyalások megkezdése iránt. A romokban heverő, erőn felüli jóvátételi fizetésre kötelezett országnak az újjáépítéshez, a gazdaság elavult szerkezetének modernizálásához külső pénzügyi forrásokra lett volna szüksége.41

„A valutastabilizálás mielőbbi megvalósítását Magyarország már azért is szeretné, hogy ezáltal lehetővé váljék számára a Bretton Woods-i egyezményben elhatározott nemzetközi pénzügyi kooperációban való részvétel”42 – erősítette meg szándékát a magyar kormány 1945 nyarán kidolgozott békejavaslatában. A memorandumot Gyöngyösi János, az Ideiglenes Nemzeti Kormány külügyminisztere juttatta el a budapesti amerikai és szovjet követnek, valamint a brit kabinet budapesti politikai képviselőjének.43

A lehetőséget a magyar illetékesek komolyan tanulmányozták, erre utal, hogy a Magyar Országos Levéltárban (MOL) Fekete János személyes iratai között például – a békeszerződés angol nyelvű változatának megsárgult lapjai mellett – fellelhető egy körülbelül ötvenoldalas dokumentum, amely A Nemzetközi Monetáris Alap és a Nemzetközi Újjáépítési és Fejlesztési Bank jelentősége Magyarország szempontjából címet viseli, és a pengő gyakori emlegetése miatt valószínűleg a forint 1946. augusztusi bevezetése előtt készült. Az irat sorra veszi az intézmények létrejöttének körülményeit, bemutatja a működésüket, és konklúzióként megállapítja:

„Azok a kötelezettségek, amelyeket Magyarországnak a belépéssel magára kell vállalnia, elvállalhatónak látszanak. […] Az előnyök és hátrányok mérlegelése az Alapba való belépés mellett szól. Abban a gazdaságilag és pénzügyileg legyengült állapotban, amelyben vagyunk, gazdasági és pénzügyi működésünk nemzetközi segítség nélkül nem látszik elképzelhetőnek. A Nemzetközi Monetáris Alap (IMF) és a vele együttműködő Nemzetközi Újjáépítési és Fejlesztési Bank (IBRD) pedig előreláthatólag a jövőben legfőbb forrása és eszköze lesz ennek a nemzetközi pénzügyi segítségnek.”44

Hiába volt a szándék, a világpolitika közbeszólt. Az Egyesült Államok és Nagy-Britannia a háborúban vesztes országok csatlakozását csak a békeszerződés aláírása után tartotta lehetségesnek. Ez alól Olaszország esetében kivételt tettek, de világosan leszögezték, hogy az olasz példa nem számít precedensnek. A washingtoni magyar követség gazdasági szakértője, Szász Sándor a kedvezőtlen előjelek ellenére – nyilván a magyar kormány jóváhagyásával – tapogatózó tárgyalásokat folytatott hazánk esetleges IMF- és világbanki tagsága ügyében.45

Az idő előrehaladtával a magyar–amerikai viszony egyre rosszabb lett, ami csökkentette az előkészítő tárgyalások sikerének esélyeit. Harry S. Truman amerikai elnök 1947 júniusában két ízben is elítélte a Magyarországon bekövetkezett változásokat, és (Romániával, valamint Bulgáriával együtt) a békeszerződés megsértésével vádolta meg Budapestet. Ilyen előzmények után Magyarország 1947. július 10-én elutasította a Marshall-értekezletre invitáló meghívót, és nem vette igénybe az amerikai újjáépítési segélyt, majd az USA 1947. augusztus 22-én az ENSZ Biztonsági Tanácsának ülésén, vétójogával élve, megakadályozta Magyarország felvételét a nemzetközi szervezetekbe. Magyarország 1947 végén, 1948 elején még fontolgatta a belépési kérelem benyújtását, de az informális csatornákon érkező amerikai elutasítás miatt erre már nem került sor.46 (A többi kelet-európai szocialista ország közül Lengyelország és Csehszlovákia is alapító volt, de a hidegháború idején Lengyelország 1950-ben kilépett, Csehszlovákiát pedig 1954-ben kizárták, így Jugoszlávia maradt csak a szervezetekben.)

•

Az így önmagába és a keleti blokkba záruló államszocialista tervgazdálkodás az első néhány évében jelentős sikereket hozott: magas gazdasági növekedést sikerült elérni, főleg az ipari, ezen belül is a nehézipari, különösen pedig az újabb, harmadik világháborúra való felkészülés jegyében a hadiipari termelés erőltetett felfuttatásával. A gyáripari termelés az első hároméves terv végére, 1949-re már mintegy 40 százalékkal haladta meg az 1938-as szintet, az első ötéves terv első éveiben, az ötvenes évek elején pedig évente 20 százalékkal bővült.47

Az egyoldalú iparosításnak azonban megvoltak az árnyoldalai. A feszített ütemű nehézipari fejlesztéshez szükséges pénzt csak kemény diktatúra körülményei között, egyéb iparágak, a mezőgazdaság, a könnyűipar és nem utolsósorban az életszínvonal rovására lehetett előteremteni, aminek következtében a kurzus már 1953-ban – Sztálin halála után, a változó nemzetközi körülmények között – váltásra kényszerült, a gazdasági és társadalmi feszültségek azonban 1956-ra még így is súlyos robbanáshoz vezettek.

A tervgazdaság képtelenségei hamarosan kiütköztek, és ezek a hiányosságok a fiatal közgazdászok számára is gyorsan nyilvánvalóvá váltak. „Az eladhatatlan készletek napról napra nőttek és rámutattak a tervutasításos rendszer alapvető és kijavíthatatlan hibáira. A termelésnek az igények kielégítésére kell irányulni, az igényeket pedig a piac közvetíti, ezért a piac szerepét kiiktatni nem lehet”48 – idézte fel a ráeszmélés folyamatát emlékirataiban Fekete János, aki azonban bevallotta, hogy mindezek következményeként csak az 1950-es évek végére, az 1960-as évek elejére jutott el odáig, hogy az egész szovjet típusú tervgazdasági rendszert felül kell vizsgálni.

A tervutasításos rendszer képtelen volt a gazdaság valóságos igényeit lefedni, a realitásoktól elrugaszkodó és csak a mennyiségi növekedést szem előtt tartó célok tartós hiányt eredményeztek az élet minden területén. A tervszámok csak a többlettermelésre koncentráltak, képtelenek voltak a termelékenység növelését, a minőségi követelményeket vagy éppen az önköltség csökkentését figyelembe venni, mindez pedig rendkívül kevéssé hatékony, vagyis pazarlóan, gyatra minőséget előállító gazdaságot eredményezett. „Ami a minőség terén történik, abszolút tűrhetetlen és tarthatatlan. Meg kell mondani, hogy 1945-ben, 1946-ban 1947-ben és 1948-ban, amikor sokkal kisebb eszközök állottak rendelkezésünkre, amikor gazdaságilag sokkal gyengébbek voltunk, nem volt ilyen sok és alapos kifogás a mi kivitelre gyártott áruinkkal szemben”49 – fogalmazott Gerő Ernő államminiszter a Népgazdasági Tanács 1951. június 4-ei ülésén. Itt példák tucatjait sorakoztatta fel állítása alátámasztására, előszeretettel időzve el a cipőgyártás problémáinál. Adatai szerint az év első felében a szocialista országok piacára szállított cipők 25 százalékát nem fogadták el, a Duna Cipőgyárban 20–46 százalék között volt a leminősített cipők aránya, és szűkült a hazai választék is: míg a háború előtt 80-féle férficipő készült Magyarországon, addig az 1950-es évek első felére már csak 16-féle. A gyárak korábban egy-két ezer darabos szériát is legyártottak, az 1950-es évekre viszont már a 25 ezres darabszám sem volt kifizetődő. A tervutasítások ráadásul áttekinthetetlen, túlzottan bürokratikus rendszert is eredményeztek. 1951 nyarán például az illetékes minisztérium szénbányászati főosztálya fél év alatt 121 körrendeletet adott ki csak a bányaüzemek számára, az egyes osztályok pedig további 500 utasítást bocsátottak útjára.50

Hiába emelkedett az egy főre jutó nemzeti jövedelem 1950–1953 között gyors ütemben, összességében mintegy 30 százalékkal, s ezzel jelentősen túlszárnyalta a háború előtti szintet, a megtermelt jövedelem nagy része elment a nehézipari beruházásokra. Az életszínvonal tehát csökkent, a lakosság jó része szegénységben élt. 1951 elején ismét bevezették a háborúban megismert jegyrendszert, 1952-1953 súlyos telén pedig az élelmiszerellátásban is zavarok támadtak. Összeroppanóban volt az energiarendszer, gyakoriak lettek az áramszünetek.51

Az egyre mélyülő válság 1953-ra, Sztálin halála után politikai kurzusváltást eredményezett. Az új miniszterelnök, Nagy Imre radikális változásokat kezdeményezett, és ezekből 1955-ös elmozdításáig sok mindent be is fejezett. Habár a gazdaság alapvető, tervutasításos jellege mit sem változott, felülvizsgálták a túlzott iparosítást, nagyberuházásokat állítottak le, előtérbe helyezték a lakossági szükségletek nagyobb mérvű kielégítését. Enyhítettek a jobb módú parasztgazdákkal szembeni diszkriminatív intézkedéseken, megszüntették például az ún. kuláklistákat, vagyis a módosabb földművesek elleni hatósági fellépést. Engedélyezték a termelőszövetkezetek szabad elhagyását, sőt feloszlását, és bejelentették az internálótáborok és a kitelepítés intézményes megszüntetését. Mérséklődtek a magánparasztság adóterhei, reálértéken mintegy 15 százalékkal növelték a béreket, és hozzávetőleg 10 ezer fogyasztási cikk árát is csökkentették.52

A gazdaság valódi gondjait a külkereskedelmi és nemzetközi fizetési mérleg adatai mutatták, főleg azok a statisztikák, amelyek nem a korszak nyelvén „demokratikus”-nak hívott országokkal, vagyis a szocialista tömb államaival folytatott kereskedelmi és pénzügyi műveleteket összegezték, hanem a tőkés világgal. Ezek a számok elkeserítőek voltak, tőkés devizafronton az évtized közepére súlyos helyzet állt elő. Az 1949-től általánossá vált külkereskedelmi passzívum miatt egyre nagyobb hiány állt be kemény valutából, az ország a tőkés behozatalért csak nagy nehezen tudott fizetni. A helyzetet súlyosbította, hogy 1955 folyamán a Szovjetunió váratlanul és jelentősen csökkentette nyersanyagszállításait Magyarországra, amelyeket kénytelen-kelletlen tőkés viszonylatból kellett pótolni.53 Az ország tehát jelentős adósságproblémákkal küszködött, amit rövid lejáratú hitelek felvételével orvosolt.*2

Egy 1956. augusztusi feljegyzés így írta le az 1949 és 1955 között lezajlott folyamatot.*3

„A devizaforgalmat jelentő külkereskedelmi forgalomnak a világpiaci árakat többé-kevésbé tükröző devizaforintban számított egyenlege […] 1949-től 1954-ig csaknem minden évben passzív volt. […] Összesen 1,6 milliárd devizaforintnyi passzív egyenleg keletkezett. […] 1955. december 31-én devizaadósságunk kereken 2400 millió devizaforint volt. Ebből a tőkés országokkal szemben fennálló tartozás 2150 millió devizaforint. […] Az eladósodási folyamat 1952-ben indult meg, és a tőkés tartozások azóta évről évre lényegesen nagyobb mértékben nőnek, mint a demokratikus adósságok. Az állomány 1949-ben még csak 258 millió devizaforint volt.”54

Az 1950-es évek közepére, a politikai enyhüléssel párhuzamosan könnyebbé és főleg szabadabbá vált a közgazdasági gondolkodás arról, hogy miért nem működik a tervgazdasági rendszer, az ideológiai korlátok ellenére miként lehet közelíteni a piachoz, hogyan lehet piaci elemeket a rendszerbe csempészni. A későbbi korszakokban vezető pozíciókba kerülő döntéshozók ekkor, az 1950-es évek elején érzékelték először, hogy a valóságos gazdasági folyamatok nem feltétlenül követik a hivatalos ideológia által hirdetetteket, ekkor ivódott beléjük az a képesség is, hogy saját személyes boldogulásukhoz, rajtuk keresztül pedig a rendszer talpon maradásához is folyamatos alkalmazkodás, folyamatos reformok szükségesek.

1953-tól „a szakmai hozzáállásunk az volt, hogy erőteljesen decentralizálni kell […] a vállalati vonalon is, és erőteljes anyagi érdekeltséget kell a vállalatoknál biztosítani”55 – emlékezett például erre a korszakra Tímár Mátyás, aki akkor már a Pénzügyminisztériumban dolgozott. Felidézte azt is, hogy az akkori miniszterhelyettes, Antos István (1908) társaságában több olyan beszélgetésen is részt vett, amikor felettese és a vele egykorú vezető közgazdászok „kifejezetten a piacgazdaságról” beszéltek, de egyben arról is, hogy ezt itt „csak apró lépésekkel”56 lehet megcsinálni. Ugyanígy emlékezett Pulai Miklós is, aki szerint „Óriási viták voltak. […] Antos elvtárs [az akkori miniszterhelyettes] leültetett bennünket, behívta az egyetemről Bácskai [Tamást], László [Andort, a későbbi MNB-elnököt), Tímár Mátyást és engemet. Olyan mély foteljei voltak, ő egy magasabb széken ült, emlékszem, rázta a kulcsát és […] órák hosszat fejtegette a pénzügy-politikai, gazdasági koncepcióit. […] Tőle hallottunk akkor új megfogalmazásokat a terv és a pénzügypolitika kapcsolatáról, a nemzetközi pénzügyi tapasztalatokról, a régi adókról, hogy mire kell odafigyelni, hogy a vállalatnál mérni kell az eredményt.”57

Az akkori és a későbbi, főleg az 1960-as évektől kezdődő apró lépésekhez az első közgazdasági alapozás ebben a korszakban kezdődött. A hangsúly természetesen a politikai és a gazdaságpolitikai hibák és torzítások „kijavításán” volt, de napirendre került a tervgazdálkodás módszereinek ésszerűsítése, a túlzott centralizáció megszüntetése, az adminisztratív módszereknek anyagi ösztönzéssel, személyes érdekeltséggel való felváltása is.58 1954 decemberében jelent meg az abban az évben útjára bocsátott Közgazdasági Szemlében Péter Györgynek (1903), a Központi Statisztikai Hivatal akkori elnökének nagy hatású tanulmánya, amely később a tervgazdaság piacorientált reformjának egyik kiinduló alapműve lett. Ebben a szerző kimondta, hogy a népgazdaság fejlődéséhez át kell alakítani a vállalati működés egész gazdasági környezetét, a vállalatok tevékenységét pedig nyereségérdekeltségükre kell alapozni, hiszen a termelők tevékenységét az irányító szervek nem tudják érdemben ellenőrizni és értékelni, ezt a kontrollt csak a vásárlók, a fogyasztók képesek elvégezni. A cikk tulajdonképpen a szabályozott szocialista piacgazdálkodásra való áttérést javasolta, noha az írásban a „piac” szó jó, ha egyáltalában előfordult.

Péter veterán kommunistaként igyekezett elvenni a tanulmány ideológiai élét, azt volt kénytelen bizonygatni, hogy az olyan szavak használata, mint „haszon”, „jövedelmezőség”, „kereslet–kínálat” a szocializmusban csak formai, nem kell tőlük félni. „Abból, hogy a vállalatokat abban az irányban befolyásoljuk, hogy sok és jó termék olcsó előállításával minél több »jövedelemre« tegyenek szert, még nem lesz semmiféle kapitalizmus”59 – hangsúlyozta, ennek ellenére a tanulmány megjelenése után jobboldali elhajlással vádolták. Ebben az időszakban, 1955 elején indította az újranyitott Közgazdaságtudományi Intézetben annak fiatal kutatója, Kornai János is azt a munkát, amely A gazdasági vezetés túlzott központosítása címmel készült el 1956 nyarára. A szocialista gazdaságról szóló nemzetközi irodalomban ez az első olyan mű, amely nem azt fejtegette, milyennek kell lennie, hanem azt, hogyan működik a valóságban a központi tervutasításos gazdálkodás mechanizmusa, s miért nem biztosítja a szocialista gazdaság fejlesztésének elvárt tervszerűségét és hatékonyságát.

Bár Kornai könyve csak 1957-ben jelent meg, nyilvános vitáját azonban alig egy hónappal a forradalom előtt, 1956 szeptemberében rendezték meg. Az érdeklődő közgazdászok számára világossá válhatott, hogy mi a baj a rendszerrel. Kornai ugyanis kimutatta, hogy a tervutasításos rendszert nem lehet „finomhangolással”, a tervmutatók pontosabb előírásával megjavítani, és még az sem oldja fel az ellentmondásokat, ha a nyereséget a tervmutatók közé foglalják. Ha ez nem jár együtt olyan feltételek megteremtésével, mint például a kereslet és a kínálat viszonyait tükröző, azaz piactisztító árak rendszere, a vevők piacának kialakulása, a vállalatok közötti verseny vagy a gazdasági vezetők anyagi ösztönzése, akkor minden hiábavaló.60 „A belső ellentmondásokat lehet enyhíteni, de megoldásukhoz meg kell változtatni magát a mechanizmust, amely ezt az ellentmondást szüli”61 – írta Kornai, és ezzel megelőlegezte azt a több évtizedes folyamatot, amely 1956 után kezdődött. A tervgazdaság soha véget nem ért úgynevezett „mechanizmus-reformját”, amely végül ahhoz vezetett, hogy a belső ellentmondásokat csak a piacgazdaságra történt átállással lehetett „megszüntetni”.

•

1956 ősze meghatározó személyes trauma volt a Kádár-rendszer alatt fontos döntéshozói pozíciókba kerülő fiatalok számára…

Függelék

Életrajzok

Antos István (1908–1960) közgazdász, pénzügyminiszter 1945 februárjában lépett be az MKP-ba, attól az évtől az Országos Gazdasági Tanács főtitkáraként, majd pénzügyminisztériumi államtitkárként dolgozott. 1951-től 1955-ig, majd 1956–57-ben pénzügyminiszter-helyettes, 1957 májusától 1960-ig pénzügyminiszter, 1959-től haláláig az MSZMP KB tagja volt.

Baczoni Jenő (1907–1996) külkereskedelmi miniszterhelyettes 1932-től dolgozott a Magyar Nemzeti Bank devizával foglalkozó osztályain, különböző beosztásokban. 1949-ben került a Pénzügyminisztériumba, ahol szintén devizaügyekkel foglalkozott. 1954-től a külkereskedelmi miniszter helyetteseként, majd 1968-tól a miniszter első helyetteseként, 1973-tól 1975-ig pedig államtitkárként tevékenykedett. 1945-től az MKP, 1956 októberéig az MDP tagja volt.

Bakó Ede (1935–2001) közgazdász, az MNB ügyvezető igazgatója 1958-tól 1981-ig a Magyar Nemzeti Banknál előbb a nemzetközi információs főcsoport tagjaként, majd tanácsadójaként, a nemzetközi fizetési mérleg, a külföldi hitelpolitika és adóssághelyzet elemzőjeként tevékenykedett. 1981-től 1989-ig az MNB ügyvezető igazgatója, 1989-től 1990-ig a devizapolitikai főosztály vezetője volt.

Balassa Ákos (1934) közgazdász, az Országos Tervhivatal főcsoportfőnöke 1957-től 1988-ig az Országos Tervhivatalban dolgozott különböző beosztásokban (főelőadó, osztályvezető, főosztályvezető, főcsoportfőnök), 1989–1990-ben a kormány gazdasági reformbizottságának tagja volt.

Bartha Ferenc (1943–2012) közgazdász, az MNB elnöke 1965-től 1970-ig az MTA Közgazdaságtudományi Intézetének munkatársa volt, majd 1970-től 1980-ig a külkereskedelmi tárca valuta-, ár- és pénzügyi főosztályának helyettes vezetőjeként dolgozott. 1980-tól 1987-ig a Minisztertanács Nemzetközi Gazdasági Kapcsolatok Titkárságát vezette, 1987-ben a Kereskedelmi Minisztérium államtitkárává nevezték ki. 1988-ban a Magyar Nemzeti Bank élére került, ezt a tisztséget 1990. június 30-ig töltötte be. 1988-89-ben az MSZMP KB tagja volt.

Bácskai Tamás (1925–2007) közgazdász, az MNB ügyvezető igazgatója 1949–1950-ben a Pénzügyminisztériumban a jóvátételi adósságokkal foglalkozott, majd négy éven át a bécsi Nemzetközi Békeintézet kutatási és publikációs osztályának vezetője volt. Hazatérése után 1962-ig a Marx Károly Közgazdaságtudományi Egyetem tanáraként, 1962 és 1968 között a Béke Világtanács titkáraként tevékenykedett, majd 1984-ig a Magyar Nemzeti Bank elnöki tanácsadója, osztályvezetője, ügyvezető igazgatója volt. 1984-től 1988-ig a Közgazdaságtudományi Egyetem tanszékvezető tanáraként dolgozott. A rendszerváltás után derült ki, hogy 1956 és 1961 között együttműködött a titkosszolgálattal, kollégáiról és családtagjairól is írt jelentést.

Berei Andor (1900–1979) közgazdász 1947–1948-ban az Országos Tervhivatal első főtitkára, később, 1954 és 1956 között elnöke lett. 1948-tól 1954-ig a Külügyminisztérium politikai államtitkáraként, majd a miniszter első helyetteseként dolgozott. 1948-tól 1956-ig a párt Központi Vezetőségének tagja volt. A forradalom alatt, 1956 novemberében Moszkvába ment, ahonnan 1958-ban tért haza. 1949-től a Marx Károly Közgazdaságtudományi Egyetemen oktatott, 1961 és 1970 között tanszékvezetőként dolgozott. 1961-től 1976-ig a Kossuth Könyvkiadó igazgatója volt.

Bognár József (1917–1996) közgazdász 1945-től az FKGP egyik vezetője volt, 1946–1947-ben, a koalíciós korszakban tájékoztatásügyi miniszter, majd 1947 és 1949 között Budapest polgármestere. 1949-től 1956-ig bel-, illetve külkereskedelmi miniszterként dolgozott. 1956. október-novemberben a Nagy Imre-kormányban miniszterelnök-helyettes volt, 1957-ben elhárította a kormánytagságra vonatkozó felkérést. 1954-től a Marx Károly Közgazdaságtudományi Egyetem tanára, 1965-től akadémikus. 1961 és 1969 között a Kulturális Kapcsolatok Intézetének elnöke, majd az MTA Világgazdasági Kutatóintézet első számú vezetője volt. 1966–1988 között az Országgyűlés terv- és költségvetési bizottságának elnöke volt.

Boros Imre (1947) közgazdász 1970-től dolgozott a Magyar Nemzeti Banknál, 1981 és 1988 között a devizagazdálkodási osztály vezetője volt. Az MNB nemzetközi pénzügyi területének MSZMP-alapszervezeti titkára volt, és 1983-ban másokkal közösen Állami Díjat kapott az adósságválság kezeléséért. 1988-tól 1990-ig a Magyar Hitelbank vezérigazgató-helyetteseként tevékenykedett. Neve szerepel az állambiztonság szigorúan titkos állományú (SZT) tisztjeinek 2011-ben történészek által közzétett névsorában, amely szerint az állambiztonság III/II-es osztályán a D-8-as kódszámú SZT-tisztként dolgozott a kémelhárításnak az 1970-es, 1980-as években. Az adatokat az érintett vitatja.

Camdessus, Michel (1933) francia közgazdász, az IMF ügyvezető igazgatója az 1960-as években a francia pénzügyminisztériumban és a brüsszeli francia állandó képviseleten dolgozott, majd az 1970-es években a Kincstárban töltött be különböző pozíciókat, 1982 és 1984 között az intézmény elnöke volt. 1984-ben a francia jegybank elnökének nevezték ki. 1987-től 2000-ig az IMF ügyvezető igazgatói posztját töltötte be.

Conable, Barber Benjamin (1922–2003) amerikai közgazdász, a Világbank elnöke 1962-ben az amerikai Szenátusba, majd 1964-ben a Kongresszusba került republikánus képviselőként, és kilenc alkalommal újraválasztották. 1986-ban Ronald Reagan amerikai elnök a Világbank elnöki pozíciójába jelölte, a posztot 1991-ig töltötte be.

Csernok Attila (1929) közgazdász, az MNB elnökhelyettese 1951-től a Központi Statisztikai Hivatal munkatársa volt, 1967-ben a Minisztertanács gazdasági bizottságának titkárságára került, ahol 1971-től 1973-ig a titkárság vezetője volt. 1973-tól 1981-ig az MNB elnökhelyettese volt.

Csikós-Nagy Béla (1915–2005) közgazdász, akadémikus, az Országos Anyag- és Árhivatal elnöke 1940 és 1945 között a Miniszterelnökség Gazdaságtanulmányi Osztályán és a Pénzügyminisztériumban dolgozott. 1946-ban került a Gazdasági Főtanácshoz, ahol először miniszteri tanácsosként, majd főtitkárhelyettesként dolgozott. 1948-ban az Országos Tervhivatal közgazdasági főosztályának vezetője lett, 1952–1953-ban a Helyi Ipari Minisztériumban, 1954–1955-ben a Könnyűipari Minisztériumban volt miniszterhelyettes, 1955–1956-ban pedig a Budapesti Vegyesipari Tröszt igazgatója volt. 1957 februárjában a Varga István vezette Gazdasági Szakértő Bizottság tagja lett, 1957-ben megszervezte az Országos Árhivatalt (1967-től Országos Anyag- és Árhivatal), amelynek – 1984-es nyugdíjba vonulásáig – elnöke volt.

Dabrónaki Gyula (1916–1984) politikus, a Központi Népi Ellenőrzési Bizottság elnöke volt 1967-től 1977-ig. Pályája elején, 1945-ben az SZDP kerületi titkára, majd üzemszervezési osztályvezetője lett. 1948-tól 1954-ig az MDP Központi Vezetőségének, 1948 és 1950 között a budapesti pártbizottságnak a tagja volt, majd 1950-től 1952-ig a Szikra Kiadó osztályvezetőjeként dolgozott. 1957 és 1967 között élelmezésügyi miniszterhelyettesként tevékenykedett. 1957-től 1984-ig az MSZMP KB tagja volt.

Erdei Ferenc (1910–1971) agrárközgazdász 1934-ben bekapcsolódott a falukutató mozgalomba, a Márciusi Front egyik meghatározó egyénisége, a Nemzeti Parasztpárt egyik alapítója, 1945-től alelnöke, 1947 és 1949 között főtitkára volt. 1944-45-ben belügyminiszter, 1948-49-ben államminiszter, 1949 és 1953 között földművelésügyi, 1953-54-ben igazságügyi, 1954-55-ben újból földművelésügyi miniszter. 1955 novemberétől 1956. október 31-éig miniszterelnök-helyettesként tevékenykedett. Nagy Imre kormányában államminiszteri posztot töltött be, november 3-ától a tököli szovjet katonai bázison tartották fogva december végéig. 1954-től az MTA Agrárgazdasági Kutatóintézetének igazgatója, 1957 és 1964 között, illetve 1970-71-ben az MTA főtitkára, 1964 és 1970 között a Hazafias Népfront főtitkára volt.

Faluvégi Lajos (1924–1999) közgazdász, pénzügyminiszter 1945-től a Pénzügyminisztériumban főosztályvezető, 1968-tól 1971-ig miniszterhelyettes, majd 1971-től pénzügyminiszter volt. 1980-ban miniszterelnök-helyettessé és az Országos Tervhivatal elnökévé nevezték ki, e tisztségeket 1986-ig töltötte be. 1975 és 1988 között az MSZMP KB tagja volt.

Fekete János (1918–2009) közgazdász, az MNB első elnökhelyettese pályáját 1936-ban a Szarvasi Takarékpénztárban kezdte. 1948-ban került a Magyar Nemzeti Bankba, majd 1950-ben a Pénzügyminisztériumba. A pénzügyi tárcánál a devizafőosztály vezetőjeként, a Külügyminisztériumban a nemzetközi pénzügyi osztály vezetőjeként dolgozott 1950 és 1953 között. 1953-ban ismét az MNB-be került, ahol 1968-ig a devizagazdálkodási főosztály vezetője, majd 1980-ig elnökhelyettes, 1980 és 1988 között első elnökhelyettes volt. 1982 és 1988 között az IMF magyarországi kormányzója volt. 1985-től 1990-ig Szarvas országgyűlési képviselője volt.

Fock Jenő (1916–2001) politikus 1945-től az MKP Budapesti Bizottságának üzemszervezője, 1947-48-ban a Nehézipari Központ osztályvezetője, majd főosztályvezetője volt. 1951 és 1954 között a Kohó- és Gépipari Minisztériumban miniszterhelyettesként dolgozott, 1955-től a Szakszervezetek Országos Tanácsának főtitkára volt. 1957-től 1961-ig az MSZMP KB gazdaságpolitikai titkáraként tevékenykedett, majd 1967-ig miniszterelnök-helyettes volt. 1967-től 1975-ig a miniszterelnöki pozíciót töltötte be. 1956-tól 1989-ig az MSZMP KB, 1957–1980 között pedig a PB tagja volt.

De Fontenay, Patrick (1934) francia közgazdász, az IMF európai osztályának igazgatóhelyettese 1965 és 1968 között a Világbank közgazdásza volt, majd 1970-től az IMF-nél dolgozott különböző vezető beosztásokban. 1984-től az IMF európai osztályának igazgatóhelyettese volt, 1991-ben az IMF Institute igazgatójának nevezték ki.

Friss István (1903–1978) közgazdász 1945 után az MKP, majd az MDP Központi Vezetősége mellett működő Állampolitikai, illetve Államgazdasági Osztály, 1952-től pedig a terv-, pénzügyi és kereskedelmi osztály vezetője volt. 1956 novemberétől 1962-ig az MSZMP KB Államgazdasági Osztályának vezetőjeként dolgozott. 1954-től 1974-ig az MTA Közgazdaságtudományi Intézetének igazgatója, 1956 novemberétől 1978-ig az MSZMP KB tagja volt.

Gold, Joseph (1913–2000) brit jogász, az IMF jogi igazgatója 1946-ban, három hónappal a szervezet alapítása után lépett az IMF kötelékébe, és 1960-ban nevezték ki a legfontosabb jogi pozícióba, amelyet nyugdíjazásáig, 1979-ig töltött be. 1980-ban II. Erzsébet királynő lovaggá ütötte.

Grósz Károly (1930–1996) politikus, pártmunkás 1945-ben lépett be az MKP-ba. 1950-ben az MDP Központi Vezetőségének munkatársa, 1950 és 1954 között hivatásos katonatiszt volt. 1954-től az MDP, majd az MSZMP megyei, illetve központi apparátusában dolgozott. 1973-74-ben a Fejér Megyei Pártbizottság első titkára volt, 1974-től 1979-ig az MSZMP KB agitációs és propagandaosztályának vezetőjeként tevékenykedett. 1979 és 1984 között a Borsod-Abaúj-Zemplén megyei, 1984-től 1987-ig a Budapesti Pártbizottság első titkára. 1987 júniusa és 1988 novembere között miniszterelnöki pozíciót töltött be, 1988 májusától az MSZMP KB főtitkára volt a párt 1989 októberi megszűnéséig.

Hammer József (1927) közgazdász pályáját az Agrimpexnél kezdte gyakornokként, majd előadóként tevékenykedett. Megszakításokkal a Külkereskedelmi Minisztériumban dolgozott, előbb előadó, majd főosztályvezető-helyettesi beosztásban. Több alkalommal volt külszolgálaton Hágában, Prágában és Delhiben. Később visszatért az Agrimpexhez, ahol főosztályvezető, majd igazgató volt. 1971-től a Hungarofruct vezérigazgatójaként dolgozott.

Havasi Ferenc (1929–2004) politikus 1947-ben lett tagja az építőmunkások szakszervezetének, 1948-ban belépett az MDP-be. 1949-ben munkahelyén, a Lábatlani Cement- és Mészműben üzemi párttitkárnak választották, 1950-ben az MDP tatabányai pártbizottságán agitációs és propagandatitkár lett. 1952-től a Komárom megyei pártbizottságon töltött be vezető funkciókat, 1956 után titkár, 1966 és 1975 között első titkár volt. 1975-ben a Minisztertanács elnökhelyettesévé nevezték ki, majd 1978-tól 1987-ig az MSZMP KB gazdaságpolitikáért felelős titkára lett. 1987-88-ban az MSZMP Budapesti Pártbizottságának első titkára volt.

Hetényi István (1926–2008), közgazdász, pénzügyminiszter 1949-től az Országos Tervhivatal munkatársa volt, 1970 és 1980 között annak elnökhelyetteseként, illetve 1973-tól államtitkáraként dolgozott. 1980-tól 1986-ig pénzügyminiszter volt.

Huszár István (1927–2010) közgazdász, az Országos Tervhivatal elnöke 1951-től 1953-ig a Marx Károly Közgazdaságtudományi Egyetem statisztikai tanszékének tanársegédje volt, majd 1953 és 1961 között előbb az MDP KV, majd az MSZMP KB Terv-, Pénzügyi és Kereskedelmi, illetve Államgazdasági Osztályának munkatársa, 1961 és 1963 között osztályvezető-helyettese volt. 1963-tól 1969-ig a Központi Statisztikai Hivatal elnökhelyettesi, 1969-től 1973-ig elnöki posztját töltötte be. 1973-ban miniszterelnök-helyettes, 1975-től 1980-ig egyidejűleg az Országos Tervhivatal elnöke volt. 1980-tól 1985-ig az MSZMP KB Társadalomtudományi Intézetének főigazgatójaként dolgozott, 1985 és 1988 között a Párttörténeti Intézet igazgatója volt.

Junz, B. Helen (1930), amerikai közgazdász, az IMF vezető munkatársa 1953-tól 1958-ig a National Industrial Conference Boardnál, majd a National Institute of Social Research-nél dolgozott. 1960 és 1962 között az amerikai Kereskedelmi Minisztériumban volt közgazdász, 1962 és 1977 között a Fednél tanácsadó. 1977-től 1979-ig az amerikai Pénzügyminisztériumban dolgozott vezető beosztásban, majd egy évig a First National Bank of Chicago alelnöke volt. 1980 és 1982 között a későbbi Fed-elnök, Alan Greenspan kutatócégénél volt elnökhelyettes. 1982-ben csatlakozott az IMF-hez, ahol 1987-ig az európai osztályon volt vezető tanácsadó, majd igazgatóhelyettesnek nevezték ki az Exchange and Trade Relations részlegre. 1989-től az IMF genfi irodáját vezette.

Kárász Artúr (1907–1992) közgazdász, az MNB elnöke 1931-től a Magyar Nemzeti Bank munkatársa, 1945-46-ban elnöke volt. 1948-ban emigrált, az USA-ban, Bolíviában és Franciaországban élt. 1956-tól a Világbank munkatársa, 1968-tól 1972-ig annak európai igazgatója volt. 1974-től a Siemens franciaországi alelnökeként, 1976-tól elnökeként dolgozott.

Kiss Árpád (1918–1970) mérnök, az Országos Tervhivatal elnöke 1943-ban belépett az SZDP-be. 1938-tól 1950-ig a Ganz Villamossági Gyárban dolgozott előbb konstruktőrként, majd 1945-től osztályvezetőként. 1950-től 1954-ig könnyűipari miniszter, majd 1956-ig vegyipari és energetikai miniszter volt. 1954 és 1956 között az MDP KV, majd 1956 és 1961 között az MSZMP KB tagja volt. 1956-tól 1961-ig az Országos Tervhivatal elnöki posztját töltötte be, majd az Országos Műszaki Fejlesztési Bizottság elnöke volt.

Kopits György (1943) közgazdász, az IMF képviselője pályáját a washingtoni Brookings Intézetben kezdte kutatóként, majd 1969-től az USA Pénzügyminisztériumának munkatársa lett, végül 1975-ben az IMF-hez szerződött. 1986-ban magyarországi főreferenssé, majd 1988-ban az IMF osztályvezetőjévé nevezték ki. 1993-tól 1996-ig az IMF magyarországi képviselőjeként dolgozott.

Kornai János (1928) közgazdász, a Harvard emeritus professzora 1945-ben a Magyar Demokratikus Ifjúsági Szövetség budapesti központjának munkatársa lett. 1947-ben került a Szabad Néphez, ahol gazdasági szerkesztőként dolgozott. 1954-ben tagja volt a Nagy Imre-párti Szabad Nép-lázadásnak, emiatt 1955-ben, több munkatársával együtt, elbocsátották. 1955-ben az MTA Közgazdaságtudományi Intézetének munkatársa lett. Az 1956-os forradalom leverése után nem volt hajlandó belépni az MSZMP-be, ezért az akadémiai kutatóintézetből eltávolították. 1958-ban a Textilipari Intézet osztályvezetőjévé nevezték ki, 1963 és 1967 között az MTA Számítástechnikai Központjának osztályvezetőjeként és kutatójaként dolgozott. 1967-ben került vissza az MTA Közgazdaságtudományi Intézetébe, ahol annak gazdasági szabályozáselméleti osztályát vezette. 1961-ben kapta meg az egyetemi doktori, 1965-ben az akadémiai doktori fokozatot. Később az MTA Közgazdaságtudományi Intézetének kutatóprofesszorává nevezték ki. 1986-tól a Harvard Egyetem professzora.

Kossa István (1904–1965) politikus a szakszervezeti mozgalomban edződött. 1948-tól iparügyi, 1949-től pénzügyminiszter volt, 1950-től a kohó- és gépipari miniszterhelyettesi posztot töltötte be. 1949-50-ben a Népgazdasági Tanács tagja volt, 1951-től az Állami Egyházügyi Hivatal elnöke lett, majd 1952-től kohó- és gépipari miniszterként, 1954-től pedig az Országos Tervhivatal elnökhelyetteseként dolgozott. 1956. október 27-étől november 3-áig Nagy Imre kormányának pénzügyminisztere, majd 1956. november 4-étől a Forradalmi Munkás-Paraszt Kormány tagjaként szintén a pénzügyek irányításával bízták meg. 1957-től közlekedési és postaügyi miniszter, egészen 1963-as nyugdíjazásáig.

Kostolany, André (1906–1999) tőzsdeguru Budapesten filozófiát és művészettörténetet tanult, majd 1927-ben Párizsba került, ahol tőzsdealkusz lett. A második világháború idején az Egyesült Államokba menekült, majd az 1950-es években Németországban és Franciaországban élt, és sikeres tőzsdespekulánsként működött. Számos könyvet írt, és rendszeresen publikált a Capital című lapban.

Lámfalussy, Sándor (1929) közgazdász, bankár 1955-től közgazdász-tanácsadóként dolgozott a Banque de Bruxelles-nél, majd 1965-től annak vezérigazgatója és az igazgatótanács elnöke lett. 1976-tól a bázeli Nemzetközi Fizetések Bankjánál dolgozott, 1981-től vezérigazgató-helyettesként, 1985-től 1993-ig pedig vezérigazgatóként. Közben a Delors-bizottság tagjaként részt vett 1988-89-ben az Európai Monetáris Unió megvalósítási tervének kidolgozásában.

De Larosière, Jacques (1929) francia közgazdász, az IMF ügyvezető igazgatója az 1960-as és az 1970-es években a francia Pénzügyminisztériumban, majd a Kincstárnál dolgozott, amelynek 1974 és 1978 között vezetője lett. 1978 és 1987 között az IMF ügyvezető igazgatói pozícióját töltötte be, majd 1987-től 1993-ig a francia jegybank elnökeként tevékenykedett.

László Andor (1914–1993) közgazdász, az MNB elnöke 1936-tól Budapesten a Magyar Általános Hitelbank Rt. tisztviselője volt. 1947-48-ban a Hitelbank, majd az Állami Bankok Központi Irodájának munkatársaként, később a Pénzügyminisztérium bank- és hitelfőosztályának vezetőjeként dolgozott. 1954-től hét éven át az OTP vezérigazgatója volt. 1961 és 1975 között az MNB elnöki pozícióját töltötte be.

Lázár György (1924) politikus 1948-tól 1953-ig az Országos Tervhivatal előadója, 1953 és 1958 között főosztályvezető-helyettese, majd főosztályvezetője, 1958-tól 1970-ig pedig elnökhelyettese volt. Ezt követően 1973-ig munkaügyi miniszter, 1973 és 1975 között az Országos Tervhivatal elnöke volt. 1975-től 1987-ig miniszterelnökként tevékenykedett. 1987-88 között az MSZMP főtitkárhelyettese, 1970-től 1988-ig az MSZMP KB, 1975 és 1988 között a PB tagja volt.

Leutwiler, Fritz (1925–1997) közgazdász, a Svájci Nemzeti Bank és a BIS elnöke 1952-ben kezdett el a Svájci Nemzeti Bankban dolgozni, amelynek 1974-től egy évtizeden át az első számú vezetője volt. 1982–1984 között a bázeli Nemzetközi Fizetések Bankjának elnökeként is dolgozott.

Marjai József (1923) politikus, miniszterelnök-helyettes 1947-ben a Kereskedelmi és Szövetkezetügyi Minisztériumban segédelőadóként helyezkedett el. 1948-ban a Külügyminisztérium munkatársa lett, Prágában, Belgrádban, majd Moszkvában teljesített diplomáciai szolgálatot. 1953-tól a protokollosztály főnöke, majd 1955 és 1956 között a politikai osztály vezetőjének nevezték ki. 1956-tól svájci, 1959-től 1963-ig prágai követ volt. Hazatérése után a Külügyminisztériumban dolgozott, majd 1966 és 1970 között belgrádi nagykövetként szolgált. 1970-től 1973-ig külügyminiszter-helyettes, 1976 és 1978 között moszkvai nagykövet. 1978-ban kinevezték a minisztertanács elnökhelyettesévé, 1987-88-ban egyúttal kereskedelmi miniszterként is tevékenykedett. 1976 és 1989 között az MSZMP Központi Bizottságának tagja volt.

Medgyessy Péter (1942) közgazdász, politikus pályáját a Pénzügyminisztériumban kezdte, ahol 1966-tól 1982-ig különböző vezető beosztásokban dolgozott. 1982 és 1986 között pénzügyminiszter-helyettes, 1986 és 1987 között pénzügyminiszter volt. 1987-től 1990-ig a Németh-kormányban a minisztertanács gazdasági ügyekkel megbízott elnökhelyetteseként tevékenykedett. 1987 és 1989 között az MSZMP KB tagja volt. 2002-ben kiderült róla, hogy az 1970-es, 1980-as években az állambiztonság III/II-es osztályán a D-209-es kódszámú SZT-tisztként dolgozott a kémelhárításnak.

Melega Tibor (1936) közgazdász, külkereskedelmi miniszterhelyettes 1959-től 1964-ig az Elektroimpexnél dolgozott, majd a Külkereskedelmi Minisztériumban volt főelőadó, később referatúra-vezető. 1969 és 1974 között az NSZK-ban, a kölni kereskedelmi kirendeltségen teljesített külszolgálatot, 1974-től a külügyi tárca Fejlett Nem Szocialista Országok Államközi főosztályán dolgozott főosztályvezető-helyettesként. 1980-tól a külkereskedelmi miniszter helyettese, 1988-ban a kereskedelmi miniszter helyettese lett.

Németh Károly (1922–2008) politikus, az Elnöki Tanács elnöke 1954-től 1960-ig a Csongrád megyei Pártbizottság első titkára volt, majd az MSZMP KB Mezőgazdasági Osztályának vezetője lett 1960 és 1962 között. Ezután az MSZMP KB Titkárságán töltött be különböző vezető pozíciókat: 1962 és 1965 között mezőgazdasági, 1974-től 1977-ig gazdaságpolitikai titkár volt, illetve 1978-tól az első titkár helyetteseként dolgozott. 1965-től 1974-ig a Budapesti Pártbizottság első titkára, majd 1978-tól 1987-ig a párt első, később főtitkárának helyettese volt. 1970-től 1987-ig a PB tagjaként dolgozott, 1987-88-ban az Elnöki Tanács elnöke volt.

Németh Miklós (1948) közgazdász, miniszterelnök a Marx Károly Közgazdaságtudományi Egyetemen kezdte pályáját, ahol oktatóként és kutatóként dolgozott. 1974-75-ben ösztöndíjjal az Amerikai Egyesült Államokban a Harvard Egyetemen tanult. 1977-ben az Országos Tervhivatalban osztályvezető-helyettes lett, 1981-től az MSZMP KB Gazdaságpolitikai Osztályán dolgozott, ahol 1986-tól osztályvezetőnek nevezték ki. 1987-től a Központi Bizottság gazdaságpolitikai titkára volt. Kádár János leváltása után, 1988-ban bekerült a Politikai Bizottságba, amelynek 1989. október 7-éig, az MSZMP megszűnéséig tagja volt. 1988 novembere és 1990 májusa között miniszterelnök volt.

Nyers Rezső (1923) közgazdász, politikus 1940-től 1948-ig az SZDP tagja, 1947-48-ban Pest megye és környéke titkárhelyettese, majd titkára volt. 1952 és 1954 között belkereskedelmi minisztériumi osztályvezető, 1954-től 1956-ig a SZÖVOSZ elnökhelyettese, 1956 júliusától októberig élelmiszer-ipari miniszter volt. 1948 és 1954 között az MDP KV póttagja, majd 1954 és 1956 között tagja volt. 1956 után a közellátási kormánybizottságot vezette, majd 1957 és 1960 között a SZÖVOSZ elnöke lett. 1960 és 1962 között a pénzügyminiszteri pozíciót töltötte be. 1962-től 1974-ig az MSZMP KB gazdaságpolitikai titkára volt, majd ugyanettől az évtől az MTA Közgazdaságtudományi Intézetének lett az igazgatója. 1988-89-ben államminiszteri pozíciót töltött be. Az MSZMP PB tagja volt 1966 és 1975 között, majd 1988-89-ben.

Péter György (1903–1969) statisztikus, közgazdász 1945-től 1948-ig az Országos Társadalombiztosítási Intézet igazgatója, majd 1968-ig a KSH elnöke volt. 1950 és 1964 között a Marx Károly Közgazdaságtudományi Egyetem tanszékvezetőjeként dolgozott.

Puja Frigyes (1921–2008) külügyminiszter 1945 és 1951 között pártfunkcionárius, majd 1953-ig külügyminisztériumi osztályvezetőként dolgozott. Ezután 1953 és 1955 között stockholmi, majd 1955-től 1959-ig bécsi követ volt. Külügyminiszter-helyettesként dolgozott 1959 és 1963 között, majd 1968-tól 1973-ig, közben öt évig az MSZMP KB Külügyi Osztályvezetője volt. 1973-tól 1983-ig a külügyminiszteri pozíciót töltötte be, majd 1986-ig helsinki nagykövet volt.

Pulai Miklós (1925) közgazdász, az MNB elnökhelyettese 1949-ben került a Pénzügyminisztériumba, ahol 1951-ben a bankosztály vezetésével bízták meg. Az MDP-be 1950-ben lépett be, 1952-ben egyéves pártiskolára került, amelynek elvégzése után a Pénzügyminisztériumban a titkárság megbízott vezetője, később a költségvetési főosztály vezetője lett. 1956-1957-ben pénzügyminiszter-helyettes volt, de a forradalom alatti tevékenysége miatt kizárták az MSZMP-ből, ezért a László Andor vezette OTP osztályvezetője lett. 1963-ban került a Magyar Nemzeti Bank alkalmazásába, ahol 1968 és 1980 között első elnökhelyettes volt. 1980-tól az Országos Tervhivatal elnökhelyettese volt, 1988-ban kinevezték a Minisztertanács Gazdasági Reformbizottsága elnökhelyettesévé. 1982 és 1989 között a Világbank magyarországi kormányzójaként dolgozott.

Schweitzer, Pierre-Paul (1912–1994) francia közgazdász, az IMF ügyvezető igazgatója 1949 és 1953 között a washingtoni francia nagykövetségen volt pénzügyi attasé, majd 1953-tól 1960-ig a párizsi Kincstár igazgatójaként dolgozott. 1960-ban a francia jegybank elnökhelyettesének nevezték ki. 1963 és 1968 között az IMF ügyvezető igazgatójaként tevékenykedett.

Szalkai István (1949) közgazdász, az MNB elnökhelyettese pályáját a Pénzügyminisztérium Pénzügykutató Intézetében kezdte, majd 1981 és 1985 között a Magyar Nemzeti Bank ügyvezető igazgatója volt. 1985-től 1987-ig a Nemzetközi Valutaalapnál dolgozott közgazdász szakértőként. 1988 és 1989 között az MNB elnökhelyettese volt.

Tarafás Imre (1947) közgazdász, az MNB első elnökhelyettese 1969 és 1973 között az MTA Közgazdaságtudományi Intézetében dolgozott. 1973-tól 1986-ig a Magyar Nemzeti Banknál volt főelőadó, majd az árfolyam-politikai osztály vezetője, és a közgazdasági főosztály helyettes vezetőjeként tevékenykedett. 1986 és 1988 között az Országos Tervhivatalnál volt gazdaságirányítási és pénzügyi főcsoportfőnök, közben 1985-től 1987-ig a Világbank tanácsadójaként dolgozott. 1988 és 1993 között a Magyar Nemzeti Bank első elnökhelyettese volt.

Tímár Mátyás (1923) közgazdász, az MNB elnöke 1949-től a Pénzügyminisztériumban dolgozott, 1952 és 1955 között a költségvetési főosztály vezetője, 1955-től 1957-ig és 1960-tól 1962-ig pénzügyminiszter-helyettes, majd 1967-ig pénzügyminiszter volt. 1967 és 1975 között miniszterelnök-helyettesként tevékenykedett, majd 1988-ig a Magyar Nemzeti Bank elnöke volt. 1966 és 1985 között az MSZMP KB tagja volt.

Varga István (1897–1962) közgazdász 1945 és 1949 között a Gazdaságkutató Intézet vezetője volt, közben 1945-től az Újjáépítési Minisztérium főcsoportvezetője, majd államtitkára lett, és az FKGP delegáltjaként az Anyag- és Árhivatal elnöki pozícióját is betöltötte. 1954-től az MTA Közgazdaságtudományi Intézetében dolgozott, 1956-ban részt vett az FKGP újjáalakításában, majd a Közgazdasági Szakértő Bizottság elnöke volt. 1957-től 1962-ig a Marx Károly Közgazdaságtudományi Egyetemen tanított.

Vas Zoltán (1903–1983) politikus 1945 után Budapest közellátási kormánybiztosa, majd polgármestere lett, 1945 és 1949 között a Gazdasági Főtanács főtitkára volt. 1949-től 1952-ig az Országos Tervhivatal első elnöke lett, majd 1953-54-ben a komlói bányatröszt igazgatójaként, később a Minisztertanács titkárságának vezetőjeként dolgozott. 1955-ben külkereskedelmi miniszterhelyettes lett, majd a SZÖVOSZ elnöke volt. 1956 októberében a Nagy Imre-kormány közellátási kormánybiztosának nevezték ki, november 4-én a jugoszláv követségre menekült, ahonnan Romániába internálták. 1958 végén tért haza, eljárási kegyelemben részesült. Később irodalmi munkásságot folytatott.

Veress Péter (1928) külkereskedelmi miniszter pályája elején a Közel-Keleten volt külkereskedelmi kirendeltségvezető, majd a Külkereskedelmi Minisztérium főosztályvezetője lett, 1971 és 1974 között a miniszterhelyettesi posztot töltötte be, ezt követően párizsi nagykövet. 1979-től 1987-ig külkereskedelmi miniszter volt.

Whittome, Leslie Alan (1926–2001) brit közgazdász, az IMF európai igazgatója 1951-ben a Bank of Englandnél kezdett dolgozni, ahol vezető beosztásig jutott, amikor 1964-ben az IMF kötelékébe lépett, és 1986-ig az intézmény európai osztályát vezette. Ezután 1990-es nyugdíjba vonulásáig az IMF-nél maradt, de speciális megbízatásokra még évek múlva is visszatért az intézményhez. 1991-ben lovaggá ütötték.

Zala Júlia (1919–1994) közgazdász 1949-től a Központi Statisztikai Hivatal főosztályvezetője, majd elnökhelyettese volt. 1967 és 1975 között a Gazdaságkutató Intézet igazgatójaként dolgozott, 1975-től 1980-ig az ENSZ Európai Gazdasági Bizottságának vezető munkatársa volt.

Zdeborsky György (1944) 1967-ben került az MNB-hez a devizagazdálkodási főosztályra, ahol 1983-tól főosztályvezető-helyettesként, 1985-től főosztályvezetőként dolgozott. 1989-től a CIB Bank vezérigazgatója lett.

Gyakran előforduló fogalmak*15

Adósságállomány: A bruttó külföldi adósságállomány egy ország külfölddel szemben fennálló összes hiteltartozása, a nettó külföldi adósságállomány pedig az ország külfölddel szemben fennálló összes hiteltartozásának és követelésének a különbsége.

Adósságszolgálat: A bruttó adósságállomány esedékes törlesztőrészletének és kamatának az összege. Egy gazdaság adósságszolgálata nagyságának érzékeltetésére az adósságszolgálatot az éves GDP-hez vagy az éves exporthoz viszonyítva szokták megadni.

Adósságszolgálati ráta: A mutató a hiteltörlesztéseket és a kamatfizetéseket, vagyis az adósságállomány adott évre jutó teljes terhét viszonyítja a nemzetközi folyó fizetési mérleg áruexportból származó bevételeihez. Közgazdaságilag indokoltabb és elterjedtebb olyan adósságszolgálati mutató alkalmazása, amely az adósságszolgálatot az összes – a folyó fizetési mérlegben szereplő árueladásából vagy szolgáltatásból származó – bevételhez viszonyítja. Ebből az állapítható meg, hogy az exportbevételek hány százalékát köti le az adósságteher.

Árindex: A kijelölt termékek és szolgáltatások árváltozásának a felhasználás értékével súlyozott átlaga.

Árszínvonal: Mesterséges konstrukció, amely például a fogyasztás és a kibocsátás „árát” mutatja. Adott év árszínvonalát mindig egy másik évhez hasonlítva adjuk meg. Az árszínvonal változását az árindex méri.

Bruttó adósságállomány/GDP: A mutató a bruttó adósságállományt viszonyítja a bruttó hazai termékhez, és azt fejezi ki, hogy az ország megtermelt jövedelmének hány százaléka szükséges az adósság kiegyenlítéséhez.

Bruttó adósságállomány/éves export értéke: A bruttó adósság viszonyítható csak az áruexporthoz is, de reálisabb a teljes külgazdasági teljesítmény megítélése, ha az áru- és szolgáltatásexporthoz viszonyítják a bruttó adósságállományt. A mutató azt fejezi ki, hogy a gazdaság exportteljesítményének hányszorosa a külső adósság, vagyis hány évi exportteljesítményre lenne szükség a teljes adósság kifizetéséhez, nem számítva a kamatköltségeket.

Bruttó hazai termék (Gross Domestic Product, GDP): Egy országban, adott idő alatt előállított, végső felhasználásra szánt javak (termékek és szolgáltatások) összességének értéke. Ha az időtartam nincs megszabva, akkor alapértelmezésként évet kell számítani. A GDP különbözik a bruttó nemzeti terméktől (Gross National Product, GNP), mert nem tartalmazza az országok közötti jövedelem-átutalásokat, azt nézi, hogy hol keletkezett a jövedelem, nem pedig azt, hogy hol kapják meg. Míg a nominális GDP a GDP pénzben kifejezett értéke, a reál GDP az infláció hatását próbálja kiküszöbölni azzal, hogy a GDP-t alkotó javak mennyiségét és valamilyen bázisidőszaki árát veszi figyelembe.

Bruttó nemzeti jövedelem (Gross National Income, GNI): A nemzetgazdaság gazdasági szereplőinek (rezidensek) egy év alatt az elsődleges elosztás során akár belföldről, akár külföldről megszerzett összes bruttó jövedelme.

Felhalmozás: A végső felhasználás egyik tétele, amely – magán és állami – beruházásokat, valamint a készletváltozást foglalja magában.

Fizetési mérleg: Egy gazdaság nemzetközi üzleti kapcsolatait rögzítő elszámolás. Általában negyedévre, illetve évre vonatkozóan mutatja ki az ország és a világ többi része között lebonyolított ügyletek pénzbeli értékét, azaz minden olyan eseményt rögzíteni igyekszik, amely az országhatáron be- vagy kilépő pénzmozgással jár. Részei a folyó fizetési mérleg és a finanszírozási tételek.

Folyó fizetési mérleg: A fizetési mérleg első nagy részmérlege, amely maga is három részre oszlik, a külkereskedelmi mérlegre, a jövedelmek egyenlegére és a viszonzatlan átutalások mérlegére.

Gazdasági növekedés: A gazdasági kibocsátás alakulása. Mérőszáma a reál GDP növekedési üteme.

Importfedezeti mutató: A mutató a devizatartalékot az importhoz viszonyítja, és azt fejezi ki, hogy hány havi importnak megfelelő összegű devizatartalékkal rendelkezik az ország. Az importfedezeti mutató az adott ország rövid távú külső pénzügyi helyzetének egyik fontos jelzőszáma.

Infláció: A gazdasági elemzésben az árszínvonal tartós emelkedését jelenti. Általában a fogyasztói árindex növekedésével azonosítják.

Kamatszolgálati ráta: A mutató az éves nettó kamatszolgálat és a teljes áruexport hányadosa. Azt mutatja, hogy az éves export hányadrészét teszi ki az adott évben kifizetett kamat.

Készenléti (Stand-By) hitel: Az IMF klasszikus hitelformája, amely általában egy év alatt hívható le, négy egyenlő részletben. A megállapodás a kialkudott gazdasági program működésének mérésére olyan célokat és kritériumokat – például a költségvetési hiány nagysága, a külső adósság korlátozása, a tőkemozgások liberalizálása stb. – fogalmaz meg, amelyek nemteljesítésekor az IMF felfüggesztheti az esedékes rész folyósítását.

Kompenzációs és feltételes finanszírozási lehetőség (Compensatory and Contingency Financing Facility – CCFF): Az IMF pénzügyi segítsége, amely átmeneti és jelentős exportbevétel-kiesés esetére alkalmazható, ha abban a kérelmező tagországon kívüli okok játszanak szerepet.

Költségvetés: Az állami szektor kiadásainak és bevételeinek az összessége. A szokásos szóhasználat a központi költségvetést érti alatta, de általánosabban a költségvetés az államháztartás egészének gazdálkodásáról ad számot.

Külkereskedelmi mérleg: Az áruk és szolgáltatások exportját és importját rögzítő mérleg. Egyenlege egy adott ország termelőszektorának nemzetközi versenyképességét jelzi.

Transzfermoratórium: Átutalási tilalom, amelynek során a külföldi kölcsönök kamatainak, törlesztőrészleteinek további folyósítását a kormány átmenetileg beszünteti. Magyarországon 1931. december 23-án (a nagy gazdasági világválság idején) lépett életbe teljes transzfermoratórium, amelynek értelmében a népszövetségi kölcsön kamatainak felén és a Magyar Nemzeti Banknak más jegybankkal szemben fennálló törlesztésein kívül devizában tilos volt az egyéb adósságok kamatainak és törlesztőrészleteinek átutalása. A külföldi hitelezőkkel a törlesztésről a kormány 1937-ben ideiglenes, 3 évre szóló megállapodást kötött. A tartozásokat végleg csak a háború után, az 1960-as, 1970-es években rendezték.

Valutafelértékelés/valutaleértékelés: A hazai valuta árfolyamának, külső árának növelése, illetve csökkentése.

Levéltári források

Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltára (ABTL), Budapest

1.11.4. BM III/I. Csoportfőnökség iratai, 1962–1990 (1991).

2.7.1. Napi Operatív Információs Jelentések (NOIJ), 1979–1990.

2.7.3. Szakelosztó, 1983–1990.

2.8.2.2. BM III/II. Csoportfőnökség titkos és szigorúan titkos állományú beosztottainak iratai, 1951–1990.

3.1.9. Vizsgálati dossziék (V-dossziék), 1945–1989.

3.1.2. Munka dossziék (M-dossziék), 1949–1989.

Hoover Institution Archives, Stanford University, California

Imre Pozsgay papers

IMF Archives European Department, Washington D.C.

European Department Immediate Office Records EURAI Consultation Files.

European Department Immediate Office EURAI Country Files.

European Department Immediate Office Records EURAI Subject Files.

European Department Divisions Files EUR Divisions Country Correspondence Files.

European Department Divisions Files EUR Divisions Country/Country Desk Files.

European Department Records European Department Divisions Files EUR Divisions Consultation/Mission Files.

EBM – Executive Board Meetings.

Magyar Országos Levéltár (MOL)
M szekció (M) A Magyar Dolgozók Pártja és a Magyar Szocialista Munkáspárt iratai – Központi Szervek (KS)

Központi Bizottság (Ideiglenes Központi Bizottság), 1956–1989 (288-4).

Politikai Bizottság (Intéző Bizottság) (288-5).

Államgazdasági Bizottság (Gazdaságpolitikai Bizottság, Gazdaság- és Szociálpolitikai Bizottság), 1960–1989 (288-15).

Államgazdasági Osztály, 1957–1966 (288-23).

Gazdaságpolitikai Osztály (Gazdasági és Szociálpolitikai Osztály), 1967–1989 (288-24).

Kádár János titkársága, 1956–1989 (288-47).

XIX. – Az államigazgatás felsőbb szervei

Külkereskedelmi Minisztérium – Általános iratok, 1949–1987 (XIX-G-3-b).

Külkereskedelmi Minisztérium – Visszaminősített SZH-iratok, 1984–1987 (XIX-G-3-c).

Külkereskedelmi Minisztérium – Veress Péter miniszterhelyettes, miniszter, 1977–1987 (XIX-G-3-ae).

Külkereskedelmi Minisztérium – Herkner Ottó miniszterhelyettes, 1971–1985 (XIX-G-3-af).

Külkereskedelmi Minisztérium – Melaga Tibor miniszterhelyettes, 1981–1988 (XIX-G-3-ah).

Külkereskedelmi Minisztérium – Török István államtitkár, 1976–1987 (XIX-G-3-aj).

Külügyminisztérium – TÜK iratok, 1945–1995 (XIX-J-1-j).

Külügyminisztérium – Miniszteri és miniszterhelyettesi iratok, 1945–1989 (XIX-J-1-u).

Minisztertanács – Marjai József miniszterelnök-helyettes, 1978–1989 (XIX-A-2-af).

Országos Tervhivatal – TÜK iratok, 1949–1990 (XIX-A-16-b).

Országos Tervhivatal – Kiss Árpád elnök, 1957–1961 (XIX-A-16-i).

Országos Tervhivatal – Elnöki iktatott iratok, 1949–1980 (XIX-A-16-f).

Országos Tervhivatal – Ajtai Miklós elnökhelyettes, elnök (1952), 1956–1967 (XIX-A-16-j).

XXIX. – Gazdasági szervek

Magyar Beruházási Bank (Állami Fejlesztési Bank) – Állami beruházások iratai, 1948–1995 (XXIX-L-5-aa).

MNB – Elnökhelyettesek és ügyvezető igazgatók iratai, 1962–1996 (XXIX-L-1-bbb).

MNB – Elnökhelyettesek (XXIX-L-1-bbb/a).

MNB – Csernok Attila (XXIX-L-1-bbb/f).

MNB – Pulai Miklós (XXIX-L-1-bbb/e).

MNB – Fekete János (XXIX-L-1-bbb/g).

MNB – Tímár Mátyás (XXIX-L-1-bbb/h).

Oral History Archívum (OHA)

Bácskai Tamás, No. 63., 1987. 25 ív, Pécsi Vera, Péteri György.

Faluvégi Lajos, No. 36., 1988–1989. 15 ív, hangfelvétel, Voszka Éva.

Huszár Tibor, No. 499., 1993, 2007. 9+38 ív, Hegedűs B. András, Kozák Gyula.

Kárász Artúr No. 122., 1989. 14 ív, hangfelvétel, Rainer M. János.

Pulai Miklós, No. 1140., 1984, 2008. 5+15 ív, hangfelvétel, Voszka Éva.

Tímár Mátyás, No. 210., 1989. 9 ív, hangfelvétel, Mérő Katalin.

Zala Júlia, No. 124., 1987–1988. 18 ív, hangfelvétel, Rejtő Gábor.

Személyes interjúk

Balassa Ákos, 2011. március 16.

Pulai Miklós, 2011. március 3.

Tarafás Imre, 2011. április 27.

Tímár Mátyás, 2011. február 23.

Zdeborsky György, 2012. május 30.

Felhasznált irodalom

Aczél Endre 2011. Acélsodrony – 80-as évek. Park, Budapest.

Ágh Attila 1990. A századvég gyermekei. Közgazdasági és Jogi, Budapest.

Amerongen, Otto Wolff 1992. Der Weg nach Osten. Droemer, München.

Angelusz Róbert – Nagy Lajos Géza – Tardos Róbert – Terestyéni Tamás 1984. Gazdaság és életszínvonal a közgondolkodásban. Kossuth, Budapest.

Balogh Sándor – Földesi Margit 1998. A magyar jóvátétel és ami mögötte van. Válogatott dokumentumok 113. Budapest.

Berend T. Iván 1983. Gazdasági útkeresés 1956–1965. Magvető, Budapest.

Berend T. Iván 1988. A magyar gazdasági reform útja. Közgazdasági és Jogi, Budapest.

Berend T. Iván – Csató Tamás 2001. Evolution of the Hungarian Economy 1848–1989. Columbia University Press, New York.

Bodzabán István – Szalay Antal szerk. 1994. A puha diktatúrától a kemény demokráciáig. Pelikán, Budapest.

Bogár László 1989. Kitörési kísérleteink. Közgazdasági és Jogi, Budapest.

Borhi László 2009. Magyar–amerikai kapcsolatok 1945–1989. Források. MTA Történettudományi Intézet, Budapest.

Botos János 1993. A Magyar Nemzeti Bank története I-II. Közgazdasági és Jogi, Budapest.

Boughton, James M. 2000. The IMF and the Silent Revolution, Global finance and development in the 1980s. IMF. [Külső hivatkozás]

Bozzai Rita – Farkas Zoltán 1990. Hitelválság – Adósságaink története. Moral-Codex, Budapest.

Bulliet, Richard W. szerk. 1998. The Columbia History of the 20th Century. Columbia University Press, New York.

Csaba, László 1994. Hungary and the IMF: The Experience of a Cordial Disaccord. Kopint-Datorg discussion papers, Budapest.

Csernok Attila 2008. A komáromi pontonhíd. Budapest.

Fekete János 1999. Fekete bárány, Fekete János vall életéről, világnézetéről, világlátásáról Benda Lászlónak. Print City, Budapest.

Földes György 1995. Az eladósodás politikatörténete 1957–1986. Maecenas, Budapest.

Germuska Pál 2006. Komárom megye – 1956. A vidék forradalma 1956. II. kötet. 1956-os Intézet, Budapest.

Hetényi Zsuzsa szerk. 2009. Örökös pénzügyminiszter – Hetényi István emlékére. Pénzügykutató Alapítvány, Budapest.

Honvári János 2008. Magyarország IMF-csatlakozásának előtörténete. Valóság, 2008. december.

Honvári János – Torda Csaba 2009. Magyarország csatlakozása az IMF-hez és a Világbankhoz. Archivnet, Budapest.

Huszár Tibor 2003. Kádár János. II. kötet. Szabad Tér – Kossuth, Budapest.

Huszár Tibor 2004. Beszélgetések Nyers Rezsővel. Kossuth, Budapest.

Huszár Tibor 2006. Kádár. A hatalom évei 1956–1989. Corvina, Budapest.

Judt, Tony 2007. A háború után. I-II. Európa, Budapest.

Kárász Artúr 1990. 80 év a Föld körül. Bethlen Gábor Könyvkiadó – Irodalmi Újság, Budapest–Párizs.

Kohn, Meir 1998. Bank- és pénzügyek, pénzügyi piacok. Osiris – Nemzetközi Bankárképző, Budapest.

Kurtán Sándor – Sándor Péter – Vass László szerk. 1990. Magyarország politikai évkönyve 1990. Aula–OMIKK, Budapest.

Jacques de Larosière 2002. The 20th anniversary of Hungary’s joining the International Monetary Fund. Conference on: „Convergence of Hungary and the International Financial World”, Parliament, Budapest, November 15, 2002. [Külső tartalom – PDF]

Lóránt Károly 1989. Gazdasági fejlődésünk kritikus kérdései 1968–1988. MSZMP KB Társadalomtudományi Intézete, Budapest.

Nyers Rezső, ifj. szerk. 1993. Külső eladósodás és adósságkezelés Magyarországon I–IV. Bankszemle, 1993. 1–5. sz.

Rainer M. János 2006. Restauráció és megtorlás. 1956 mártírjai. História 2006. 2. sz.

Ripp Zoltán 2006. Rendszerváltás Magyarországon. Napvilág, Budapest.

Romsics Ignác 2003. Volt egyszer egy rendszerváltás. Rubicon-könyvek, Budapest.

Romsics Ignác főszerk. 2007. Magyarország története. Akadémiai, Budapest.

Szamuely László – Csaba László 1998. Rendszerváltozás a közgazdaságtanban – közgazdaságtan a rendszerváltozásban. Közgazdasági Szemle Alapítvány, Budapest.

Szobolevszki Sándor 2001. Iratok a magyar–kínai kapcsolatok történetéhez. Magyar Tudományos Akadémia Jelenkor-kutató Bizottság, Budapest.

Tímár Mátyás 1998. Válság – váltás – változások. Jegyzetek, 1979–1984. Láng, Budapest.

Tímár Mátyás 1989. Szürke pénzügyek. Magvető, Budapest.

Vígvári András 1990. Eladósodás és adósságkezelés. In Adósság. Tanulmányok adósságunk múltjáról, jelenéről és jövőjéről. Szakszervezetek Gazdaság- és Társadalomkutató Intézete, Budapest, 7–53.

További irodalom

Ágh Attila 1990. A századvég gyermekei. Az államszocializmus összeomlása a nyolcvanas években. Közgazdasági és Jogi, Budapest.

Brüll Mária 1993. Nemzetközi pénzügyi intézmények és magyarországi kapcsolataik. Közgazdasági és Jogi, Budapest.

Csaba László 1984. Kelet-Európa a világgazdaságban. Közgazdasági és Jogi, Budapest.

Dokumentumok a magyar hitelpolitika, pénzforgalom és bankrendszer történetéhez (1945–1949). Szerk. Tallós György. Közgazdasági és Jogi, Budapest, 1989.

Fekete János 1983. Vissza a realitásokhoz. Gondolat, Budapest.

Germuska Pál 2010. Vörös arzenál. Magyarország részvétele a nemzetközi hadiipari együttműködésben a KGST keretei között. 1956-os Intézet – Argumentum, Budapest.

Gunst Péter 1999. Magyarország gazdaságtörténete 1914–1989. Nemzeti Tankönyvkiadó, Budapest.

Hankiss Elemér 1986. Diagnózisok 2. Magvető, Budapest.

Horváth Ede 1990. Én volnék a vörös báró. Idegenforgalmi Propaganda és Kiadó Vállalat, Budapest.

Honvári János 2006. XX. századi magyar gazdaságtörténet. Aula, Budapest.

Kornai János 1957. A gazdasági vezetés túlzott központosítása. Közgazdasági és Jogi, Budapest.

Kornai János 2005. A gondolat erejével. Rendhagyó önéletrajz. Osiris, Budapest.

Kornai János 2011. A hiány. Kalligram, Budapest.

Kornai János 2012. A szocialista rendszer. Kalligram, Budapest.

Koltay Gábor 1989. „Érdemei elismerése mellett” Beszélgetések Havasi Ferenccel. Szabad Tér, Budapest.

Lóránt Károly 1989. Gazdasági fejlődésünk kritikus kérdései 1968–1988. MSZMP KB Társadalomtudományi Intézete, Budapest.

Magyarország Politikai Évkönyve 1988, 1989, 1990.

Pető Iván – Szakács Sándor 1985. A hazai gazdaság négy évtizedének története. Közgazdasági és Jogi, Budapest.

Szamuely László 1986. A magyar közgazdasági gondolat fejlődése 1957–1978. Közgazdasági és Jogi, Budapest.

Tőkés Rudolf 1996. A kialkudott forradalom. Kossuth, Budapest.

Ungvárszki Ágnes 1989. Gazdaságpolitikai ciklusok Magyarországon, 1948–1988. MTA Közgazdaságtudományi Intézet, Budapest.

Voszka Éva 1990. Hármasút. Pénzügykutató, Budapest.

Jegyzetek

Előhang
1957. május 1.

1 Kádár ünnepe a terror árnyékában. Index, 2012. május 25. [Külső hivatkozás]

2 Romsics 2007, 882–889.

3 Uo. 892.

4 Népszabadság, 1957. május 1. Rendkívüli kiadás.

5 Uo.

6 Uo.

7 Rainer 2006.

8 Hetényi 2009, 11.

9 OHA Bácskai 1987.

10 OHA Pulai 1984.

11 OHA Tímár 1989.

12 Huszár 2004, 7.

13 Fekete 1999, 546.

14 OHA Pulai 1984.

15 Fekete 1999, 11.

16 OHA Tímár 1989.

17 OHA Faluvégi 1988–1989.

18 OHA Tímár 1989.

19 OHA Tímár 1989.

20 OHA Faluvégi 1988–1989.

21 OHA Pulai 1984.

22 Fekete 1999, 55.

23 Uo. 111.

24 OHA Bácskai 1987.

25 A fejezetnek ez a része Szamuely László – Csaba László: Rendszerváltozás a közgazdaságtanban – közgazdaságtan a rendszerváltozásban (1998) című művén alapul.

26 OHA Bácskai 1987.

27 Idézi: Szamuely–Csaba 1998.

28 OHA Bácskai 1987.

29 Uo.

30 Hetényi 2009, 11.

31 Fekete 1999, 72., Szarvasi Újság, 1946. április 4.

32 Fekete 1999, 93.

33 Fekete 1999, 75.

34 OHA Tímár 1989.

35 Fekete 1999, 174.

36 Berend T. – Csató 2001.

37 Romsics 2007, 844–882.

38 Berend T. – Csató 2001.

39 Romsics 2007, 844–882.

40 Kohn 1998, 716.

41 Honvári–Torda 2009.

42 Balogh–Földesi 1998, 113.

43 Honvári–Torda 2009.

44 MOL XXIX-L-1-bbb/g 259 (2.) d.

45 Honvári–Torda 2009.

46 Uo.

47 Romsics 2007, 844–882.

48 Fekete 1999, 176.

49 Berend T. 1988, 29–30.

50 Uo.

51 Uo.

52 Uo.

53 Uo.

54 ABTL Könyvtár A-439 Külkereskedelmi és devizahelyzetünk alakulása 1955-ben és az 1949–55 időszakban. 1956. augusztus 7.

55 OHA Tímár 1989.

56 OHA Tímár 1989.

57 OHA Pulai 2008.

58 Szamuely–Csaba 1998.

59 Uo.

60 Uo.

61 Berend T. 1988, 49.

Lábjegyzetek

*1 A részletes életrajzokat az itt említett szakemberekről és további szereplőkről lásd a Függelékben.

*2 Külön megjegyzés nélkül az adósság említésekor a bruttó adósság értendő: ámbár Magyarországnak mindig voltak tőkés devizában fennálló követelései is, ezek azonban többnyire csak a mérlegben szerepeltek, mert vagy szocialista útra lépett fejlődő országnak nyújtott kihelyezések voltak, amelyek visszafizetése kétséges volt, vagy olyan devizakövetelések, amelyeket a külkereskedelem finanszírozása miatt folyamatosan lekötöttnek lehetett tekinteni. A különböző fogalmak pontos jelentése a Függelékben olvasható.

*3 Az adatok úgynevezett devizaforintban szerepelnek, hiszen a hivatalos statisztikákban 1975-ig a külkereskedelmi forgalom mérésére ezt a mesterséges mutatót használták, amelynek árfolyama eltért a turistaforgalomban használt forinttól. A devizaforint hivatalos árfolyama a dollárhoz képest 12–14 forint körül mozgott. Ha ezt vesszük alapul, és nagyjából ezen a kurzuson számítjuk át a dollárt, az eredmény akkor is 150–200 millió dolláros tőkés adósságállomány lesz.

*15 A fogalmak magyarázatához részben a Nemzetközi Bankárképző Központ Bankárképző Dobozok című kiadványaiban található meghatározásokat vettem alapul (Nemzetközi Bankárképző Központ, Budapest, 2000), részben pedig Nyers Rezső, ifj. szerk.: Külső eladósodás és adósságkezelés Magyarországon I–IV. Bankszemle 1993. 1–5. sz. című tanulmányában található definíciókat.

A Közép-európai Brókerképző Alapítvány, Magyarország első brókerképző intézménye alapvetően oktatási, ismeretterjesztési célok elősegítésére, az értékpapírpiac fejlesztésére és a magyarországi tőzsdei tevékenység színvonalának további emelése érdekében jött létre.

Az alapítvány fő feladatának tartja a magyar értékpapír-piaci kereskedés színvonalának emelését.

Kiemelkedő figyelmet fordít a fiatalokra. Az alapítvány értékpapír-piaci versenyt és tőzsdejátékot hirdet középiskolás diákok részére minden évben.

Az Alapítvány a fentieken túl az oktatásban való felhasználásra könyvkiadással, valamint könyvek terjesztésével is foglalkozik.

Az alapítvány ezenfelül ösztöndíjakat ad, pályázatokat finanszíroz, dologi vagy pénzbeli juttatásokat nyújt.