Antoine de Saint-Exupéry

ÉJSZAKAI REPÜLÉS

– részlet –

© Antoine de Saint-Exupéry

Eredeti cím: Courrier Sud, Vol de Nuit

Fordította: © Rónay György

Szerkesztette: © Golubeff Lóránt

© Alinea Kiadó, 2015

Borító: © Molnár-Polányi Petra, 2015

ISBN 978-615-5303-77-7

A Klasszik sorozat kötetei:

Joseph Conrad: A sötétség mélyén

Oscar Wilde: Dorian Gray arcképe

Mark Twain: A lóvá tett város

Henry James: A csavar fordul egyet

F. Scott Fitzgerald: A nagy Gatsby

Edgar Allan Poe: A fekete macska

F. M. Dosztojevszkij: A játékos

Robert L. Stevenson: Jekyll és Hyde

Guy de Maupassant: Az örökség

Muhail Bulgakov: Kutyaszív

Oscar Wilde: A boldog herceg

Edgar Allan Poe: Az elveszett lélegzet

Virginia Woolf: A világítótorony

Antoine de Saint-Exupéry: Éjszakai repülés

Charles Dickens: Pickwick történetek

Honoré de Balzac: A szamárbőr

Virginia Woolf: Hullámok

Alinea Kiadó

1013 Budapest, Pauler u. 2.

E-mail: alinea@alinea.hu

www.alinea.hu

Minden jog fenntartva, beleértve a szerkesztés szerzői jogát is.

TARTALOM

A déli futárgép

Éjszakai repülés

A déli futárgép

ELSŐ RÉSZ

1

Rádión. 6 óra 10. Toulouse, a közbeeső légikikötőknek. Franciaország–Dél-Amerika postagép 5 óra 45-kor elhagyja Toulouse-t. Stop.

Víztiszta ég fürdette és ragyogtatta föl a csillagokat. Aztán beállt az éj. A hold alatt dűnéről dűnére nyílt ki előttünk a Szahara. Homlokunkon ez a lámpafény, mely a tárgyakat nem kirajzolja, hanem tömbbé szerkeszti, sajátosan gyöngéd anyaggal táplálva a dolgokat. Tompa lépteink alatt a vastag homok fényűzése. Hajadonfőtt mentünk, végre megszabadultunk a nap súlyától. Az éj: ez az otthon...

De hogyan hihettünk volna békénknek? A passzátszelek fáradhatatlanul suhantak délnek. Selymes nesszel súrolták a homokot. Ezek már nem Európa forduló, engedő szelei voltak; mint mozgó gyorsvonat fölött, úgy tanyáztak fölöttünk. Éjszaka néha nekünk jöttek, oly keményen, hogy az ember szinte nekik támaszkodott, arccal északnak, s úgy érezte, mintha vinnék, mintha árral szemben haladna bennük valami homályos cél felé. Milyen sietség, milyen nyugtalanság!

Fordult a nap, újra meghozta a nappalt. Az arabok nemigen mozgolódtak; akik egészen a spanyol erődig merészkedtek, mint játékszert, vitték a puskájukat. Mintha kulisszák mögül néznénk a Szaharát: a leigázatlan törzsek elvesztették titokzatosságukat, kiszolgáltattak egy-egy szereplőt.

Egyik a másik fölött, úgy éltünk, ki-ki szemközt a maga legkorlátoltabb képével. Ezért nem tudtunk elszigeteltek lenni a sivatagban: haza kellett volna térnünk, hogy elképzelhessük és igazi méretei szerint foghassuk föl, milyen messze vagyunk mindentől.

Legföljebb ötszáz métert mehettünk, s ott már a lázadó vidékek kezdődtek; foglyai voltunk a móroknak is, magunknak is. Legközelebbi szomszédaink, a cisnerosiak, port-étienne-iek hétszázezer kilométerre voltak, ők is szinte befalazva a Szaharába. Mindig ugyanazon erőd körül keringtek. Ismertük bizalmas nevüket, ismertük rögeszméiket, de köztük és köztünk, akárcsak lakott égitestek közt, vastagon állt a csönd.

De ezen a reggelen kezdett megélénkülni számunkra a világ. Végre táviratot kaptunk a rádióstól: hetente egyszer két, homokba ásott antennaárboc kötött össze ezzel a messzi világgal.

Franciaország–Amerika postagép 5 óra 45-kor elindult Toulouse-ból. Stop. 11 óra 1o-kor elhagyta Alicantét.

Toulouse beszélt, a vonal feje. Messzi istenség.

A hír Barcelonán, Casablancán, Agadiron át tíz perc alatt elért hozzánk, aztán szállt tovább, Dakar felé. Végig az ötezer kilométeres vonalon minden légikikötőt riasztottak. Még az esti hatos híradásban is közölték velünk:

Postagép 21 órakor leszáll Agadirban. 21 óra 30-kor tovább Cabo Jubyba, ott ejtőernyős világítással leszáll. Stop. Cabo Juby szokásos világítással fogad. Tartsa kapcsolatát Agadirral. Toulouse.

Magányosan, a Szahara kellős közepén, Cabo Juby őrhelyéről követtük egy messzi kométa útját.

Este hat körül Dél nyugtalankodni kezdett.

Dakar Port-Étienne-nek, Cisnerosnak, Jubynak: postagépről sürgős tudósítást.

Juby Cisnerosnak, Port-Étienne-nek, Dakarnak: gépről semmi hír 11 óra 10-es alicantei áthaladás óta.

Egy motor zúgott valahol. Toulouse-tól Szenegálig mindenütt a hangját keresték.

2

Touluse. 5 óra 30.

A hangár tárva az esős éjszakára; előtte hirtelen fékezve áll meg a repülőtér kocsija. Az ötszáz gyertya erejű lámpák fényében, mint egy lelátón, keményen, élesen, pontosan rajzolódnak ki a tárgyak. A roppant boltív alatt minden szó visszhangzik, fönnakad, és csak még nyomósabbá teszi a csöndet.

Csillogó acéllemezek, tiszta motor. A repülő vadonatújnak látszik. Finom szerkezet, a szerelők fölfedező ujjakkal vizsgálták végig. Most eltávoznak: a munka kész.

– Gyerünk, uraim, gyerünk...

Zsák zsák után: a posta eltűnik a gép gyomrában. Gyors ellenőrzés:

– Buenos Aires... Natal... Dakar... Casa... Dakar... Harminckilenc zsák. Rendben?

– Rendben.

A pilóta beöltözik. Melegítő, sál, bőr kezeslábas, bélelt csizma. Zsibbadt teste súlyos. Rászólnak:

– Gyerünk, gyerünk...

Kezében szorongatja óráját, magasságmérőjét, térképtokját, ujjai elgémberednek a vastag kesztyűben, úgy kapaszkodik föl, lomhán és esetlenül, a pilótaülésbe. Mint búvár a szárazon. De ahogy a helyére kerül, egyszeriben megkönnyebbül.

Egy szerelő lép föl hozzá.

– Hatszázharminc kiló.

– Helyes. Utas?

– Három.

Tudomásul veszi, anélkül, hogy látná őket.

A kifutópálya főnöke a munkások felé fordul.

– Ki szegecselte ezt a motorköpenyt?

– Én.

– Húsz frank bírság.

Még egyszer körülnéz. Tökéletes itt a rend: minden mozdulat megszabva, mint egy balettban. A gépnek megvan a maga pontos helye a hangárban, mint ahogy öt perc múlva meglesz az égen. Útja éppoly alaposan kiszámítva, mint egy hajó vízre bocsátása. Ez a hiányzó szegecs: kiáltó tévedés. Az ötszáz gyertyafényű lámpák, a kutató tekintet, a szigor: mindez arra szolgál, hogy ez a repülőút, légikikötőről légikikötőre, Buenos Airesig vagy Santiago de Chiléig ne a véletlen műve legyen, hanem ballisztikai teljesítmény. Hogy viharok, ködök, tornádók ellenére, s a rugók, szelepek, az anyag ezer és ezer kelepcéje ellenére utolérjék, elhagyják, túlszárnyalják a gyorsvonatokat, expresszeket, teherhajókat, gőzösöket! És rekordidő alatt érjék el Buenos Airest vagy Santiagót.

– Indulás!

Írást adnak át Bernis pilótának: a haditervet.

Bernis olvassa:

Perpignan jelenti: derült ég, szélcsend. Barcelona: vihar, Alicante...

Toulouse. 5 óra 45.

A hatalmas kerekek szétmorzsolják az ékeket. A légcsavar szelében húsz méternyire mintha visszafelé hömpölyögne a fű. Bernis egy-egy csuklómozdulattal elszabadítja vagy fékezi a vihart.

Most a neki-nekilóduló zaj megduzzad, sűrű, majdnem szilárd közeggé válik, mely mintegy magába zárja a testet. Mikor a pilóta úgy érzi, ez a közeg kezdi betölteni benne eddigi különös kielégítetlenségét, azt gondolja: rendben van. Aztán a fekete motorházra pillant, ahogy az égre mered, fénnyel szembe, mint egy löveg. A légcsavaron túl hajnali táj remeg.

Miután lassan szembegördült a széllel, meghúzza a gázemeltyűt. A gép nekilódul, fölrántja a légcsavar. Egyet-kettőt ugrik a ruganyos levegőn, aztán megnyugszik, s a talaj most már úgy nyúlik el, úgy csillog a kerekek alatt, mint a szíj. A levegő először kitapinthatatlan volt, aztán folyékony lett, most pedig megszilárdult, s a pilóta, miután kitapasztalta, rátámaszkodik, és fölemelkedik.

A repülőteret szegélyező fák eltűnnek, föltárul mögöttük a látóhatár. Kétszáz méter magasból még holmi játékmajor fölé hajlik az ember, egyenesen lerakott fák, festett házikók fölé, s az erdők még őrzik vastag gyapjukat: ez még lakott föld...

Bernis próbálja úgy megtámasztani a hátát, pontosan úgy elhelyezni a könyökét, hogy teljes békességben érezze magát. Mögötte Toulouse alacsony felhői: mint a pályaudvarok komor csarnoka. Most már kevésbé áll ellent a repülőgépnek, mely fölfelé törekszik; kiengedi egy kicsit az erőt, melyet keze visszafojt. Csuklója mozdulatával sorra szabadítja föl a hullámokat, melyek fölemelik, és benne is tovább remegnek.

Öt óra múlva Alicante, estére Afrika. Bernis tűnődik. Béke tölti el. „Mindent rendbe tettem.” Tegnap jött el Párizsból, az esti expresszel; milyen különös szabadság volt. Homályos kavargás zavaros emléke maradt meg belőle a lelkében. Később majd szenvedni fog, pillanatnyilag azonban mindent maga mögött hagy, mintha minden tovább folytatódna nélküle. Pillanatnyilag mintha együtt születne a derengő virradattal; mintha, hajnal embere, segítene megalkotni az új napot Azt gondolja: „Nem vagyok már, csak egyszerű munkás, létrehozom az afrikai postaszolgálatot”. S a munkás számára, aki a világot kezdi építeni, minden nappal a világ kezdődik.

„Mindent rendbe tettem...” Utolsó este a lakásban. Újságpapírral körültekert könyvkötegek. Elégetett levelek, sorba rakott levelek, bútorhuzatok. A dolgok körülkerítve, kitépve életükből, kivetve a térbe. S a szívben ez a zűrzavar, melynek nincs értelme többé.

Úgy készült a másnapra, mint egy utazásra. Úgy vágott neki a következő napnak, mint valami Amerikának. Annyi befejezetlen dolog kapcsolta még önmagához. S most egyszerre szabad volt. Bernis-t szinte félelem fogja el, ahogy fölfedezi, milyen kötetlen, milyen halandó.

Carcassone szükségrepülőtere bontakozik ki alatta.

Milyen jól rendbe rakott világ ez így, háromezer méter magasból. Rendbe rakva, mint egy játékdobozba. Házak, csatornák, emberek játékszerei. Fölparcellázott világ, szépen kirakott világ: minden mező pontosan a sövényéig ér, minden park pontosan a kertfalig. Carcassone, ahol minden szatócsné ugyanazt az életet éli, mint az öreganyja. Bekerített, szerény boldogságok. Emberek játékszerei, annak rendje és módja szerint elrakva az üvegszekrényükben.

Vitrinvilág, túlontúl kirakatban, túlontúl kiteregetve, rendbe rakott városok a felgöngyölített térképen, melyeket a föld a dagály biztonságával kínál felé.

Arra gondol, hogy egyedül van. A magasságmérő számlapján csillámlik a nap. Ragyogó, jéghideg nap. Egy nyomás a lábkormányon: az egész táj elfordul. Ez a fény ásványi; lent a talaj is mintha ásványi volna; eltűnt belőle, amiből az élő dolgok édessége, illata, gyöngesége fakad.

S mégis, a bőrruha alatt egy meleg test, meleg és törékeny: Bernis. A vastag kesztyűben csodás kéz, mely ujjai visszájával oly lágyan tudta simogatni arcodat, Geneviève...

Itt van Spanyolország.

3

Ma a tulajdonos nyugalmával léped át Spanyolország határát, Jacques Bernis. Ismerős képek tűnnek föl előtted, egyik a másik után. Könnyedén utat törsz magadnak könyököddel a viharok közt. Barcelona, Valencia, Gibraltár sorra fölmerülnek, elmerülnek. Rendben van. kigombolyítod fölgöngyölített térképedet; mögötted halmozódik az elvégzett munka. De én emlékszem első lépéseidre, utolsó tanácsaimra, első postautad előestéjén. Hajnalban karodba kellett venned egy nép gondolatait. Két gyönge karodba. S vinned kellett, száz kelepcén keresztül, ahogy suba alatt kincset visznek. Drága posta, mondták, az életednél is drágább. És nagyon esendő. Egyetlen hiba pernyévé égeti, szétszórja a szélbe. Emlékszem erre a fegyverben virrasztásra, mielőtt lovaggá ütöttek.

– És akkor?

– Akkor megpróbálod elérni Peniscola tengerpartját. Vigyázz a halászbárkákra.

– Aztán?

– Aztán Valenciáig mindenütt találsz segélyhelyet; piros ceruzával aláhúzom őket. Ha más megoldás nincs, szállj le egy kiszáradt folyómederbe.

Bernis mintha újra a kollégiumban lett volna, a zöld ernyős lámpa alatt, a kiteregetett térképek fölött. De új tanára most a föld minden pontján élő titkokat bontott ki előtte. Az ismeretlen tájak már nem halott számok voltak, hanem valódi mezők, virágaikkal – de itt vigyázni kell erre a fára; és valódi tengerpartok, fövényükkel – de ott este el kell kerülni a halászokat.

Akkor már tudtad, Jacques Bernis, hogy soha nem fogjuk megismerni se Granadát, se Almeriát, se az Alhambrát, se a mecseteket; hanem csak ezt: a patakot, egy narancsfát, és szerényen alázatos vallomásukat.

– Ide figyelj. Itt, ha szép idő van, mehetsz egyenesen. De ha rossz az idő, ha alacsonyan repülsz, tarts balra, térj be ebbe a völgybe.

– Betérek ebbe a völgybe.

– Aztán ezen a hágón át eléred a tengert.

– Ezen a hágón át elérem a tengert.

– És nem hagyatkozol a motorodra: a hegyfalak, a sziklák.

– És ha cserbenhagy?

– Majd csak boldogulsz valahogy.

És Bernis mosolygott: a fiatal pilóták mind tele vannak regényességgel. Egyszer csak, mint alattomos parittyalövés, elsuhan egy szikla, és megöli. Egy gyerek gondtalanul szalad, de egy kéz homlokon kapja, és földönti...

– De nem, öregem, nem! Majd csak boldogulok valahogy.

És Bernis büszke volt erre a tanításra: gyerekkorában egyetlen olyan titkot sem lesett el az Aeneisből, amely a haláltól oltalmazná. Tanárának ujja Spanyolország térképén nem a forráskutató varázsvesszeje volt, nem leplezett le előtte se kincseket, se kelepcéket, és nem vette észre ezt a pásztorlányt ezen a réten.

Milyen meghittséget árasztott az a lámpa, csorgó olajfényével. Az a sugárnyi kis olaj, amelytől megnyugszik a tenger. Odakint fújt a szél. Sziget volt ez a szoba a világban; akár egy tengerészfogadó.

– Egy kis vörös bort?

– Igen, szívesen...

Pilóta szobája bizonytalan fogadó; hányszor, de hányszor kellett újra fölépítenünk. Előző este értesítés jön a Társaságtól: „X pilótát beosztották Szenegálba... Amerikába...” Még azon az éjszakán föl kell bontanunk minden köteléket, le kell szögeznünk a ládáinkat, meg kell fosztanunk szobánkat magunktól, fényképeinktől, könyveinktől, s úgy kell magunk mögött hagynunk, jeltelenebbül, mintha egy kísértet lakott volna benne. S néha még aznap éjszaka két kart is le kell fejtenünk magunkról, felőrölve egy lányka minden erejét; nem a lelkére beszélni, hiszen mindannyian csökönyösek, hanem kimeríteni, s hajnali háromkor szép szelíden átadni az álomnak, amint beletörődik, nem az elválásba, hanem a bánatába; s azt mondani magunkban: „Lám, elfogadja a sorsát, hiszen sír.”

Mit tanultál aztán világcsavargásaid folyamán, Jacques Bernis? A repülőgépet tanultad meg? Lassan haladunk előre, lassan fúrjuk bele magunkat a kemény kristályba. A városok hovatovább behelyettesíthetők lesznek: le kell szállni, hogy testet öltsünk bennük. Ma már tudod: ezek a gazdagságok éppen csak fölkínálkoznak, s máris elenyésznek, elmossák őket az órák, akár egy tenger. De amikor első útjaidról visszatértél, ugyan mit gondoltál, milyen emberré edződtél, s miért akartad mindenáron szembesíteni ezt az új embert egy gyöngéd kamasz kísértetével? Első szabadságodon első dolgod volt, hogy elcipelj a kollégiumba; a Szaharában, ahol elhaladtodat várom, most szomorkásan emlékezem vissza, Bernis, erre a látogatásra, melyet gyerekkorunknál tettünk.

Fehér ház a fenyők közt; kigyúlt egy ablak, kigyúlt utána egy másik; s azt mondtad:

– Ott a tanulószoba, ahol első verseinket írtuk...

Nagyon messziről jöttünk. Nehéz kabátunk a világot kárpitozta, miközben utaslelkünk ott virrasztott a lényünk mélyén. Ismeretlen városokat érintettünk, összeszorított foggal, kesztyűs kézzel, védetten. Tömegek áradtak felénk, anélkül, hogy belénk ütköztek volna. A fehér flanellnadrágot és a teniszinget a kezessé szelídített városok számára tartogattuk. Casablancának, Dakarnak. Tangerban hajadonfőtt jártunk: ebben az álmos kisvárosban nem volt szükség fegyverzetre.

Megedződve jöttünk vissza, erős férfiizmokkal. Harcoltunk, szenvedtünk, határtalan földeket jártunk be, egy-két nőt is szerettünk, s néha fej vagy írást játszottunk a halállal, pusztán csak azért, hogy levetkezzük a szorongást, mely gyerekkorunkon, a leckéken és szobafogságokon uralkodott, s hogy immár sérthetetlenül vehessünk részt a szombat esti jegy-fölolvasáson.

Az előcsarnokban suttogás, aztán hívó kiáltások, aztán sebbel-lobbal érkező öregek. Jöttek, a lámpák arany fényébe öltözve, pergamenarccal, de csillogó szemmel: vidáman, kedvesen. S akkor egyszerre megértettük, hogy nagyon jól tudják, mennyire más húsból-vérből vagyunk mi már: hiszen az öregdiákok kemény léptekkel szoktak visszatérni, mintha revánsot vennének.

Mert nem lepte meg őket sem az én erőteljes kézfogásom, sem Jacques Bernis nyílt tekintete; mert minden átmenet nélkül úgy bántak velünk, mint felnőttekkel; mert elszaladtak egy palack számoszi óborért, amiről annak idején soha egy árva szóval sem tettek említést.

Vacsorához ültünk. Ők összebújtak a lámpaernyő alatt, mint parasztok a tűz körül; s most azt is megtudtuk, hogy gyöngék.

Gyöngék voltak, mert elnézők lettek; hajdani lustaságunkat, mely bűnre vihetett, nyomorba dönthetett volna, már csak megmosolyogni való gyermeki gyarlóságnak vették; s gőgünket, melynek legyőzésére oly buzgón buzdítottak egykor, aznap este nemesnek mondták, és hízelegtek neki. A filozófiatanár még vallomásokat is tett.

Descartes talán egész rendszerét egy petitio principii-re építette. Pascal pedig... Pascal kegyetlen volt. Minden erőfeszítése ellenére is anélkül halt meg, hogy az emberi szabadság ősi kérdését megoldotta volna. S bár minden erejével óvott minket a determinizmustól, és Taintől, s bár az iskolából kikerülő fiatalemberek számára nem tudott elképzelni nagyobb ellenséget Nietzschénél: most bűnös vonzalmakat árult el előttünk. Nietzsche... Nietzsche is zavarta. És az anyag valósága... Már nem voltak föltétlen bizonyosságai; nyugtalanság borzongatta... és most bennünket faggattak. Kikerültünk ebből a langyos házból, ki az élet kemény viharába: most be kellett számolnunk nekik, milyen idő van igazában a földön. Igaz-e, hogy ha egy férfi szeret egy nőt, vagy a rabszolgája lesz, mint Pyrrhus, vagy a hóhéra, mint Néró? Afrika, sivatagjaival és kék egével, valóban olyan-e, amilyennek a földrajztanár tanítja? (És a struccok valóban úgy védekeznek-e, hogy lehunyják a szemüket?) Jacques Bernis kissé előrehajolt, mert nagy titkai voltak, de a tanárok kivallatták.

Meg akarták tudni tőle a tett mámorát, motorja zúgását, és hogy boldogságunkhoz valóban nem elég-e, ha mint ők, esténként rózsafákat nyesünk. Most rajta volt a sor, hogy megmagyarázza Lucretiust, meg az Ecclesiasticust, és hogy tanácsokat adjon. És Bernis még idejében megtanította rá őket, mennyi ételt és italt vigyünk magunkkal, hogy el ne pusztuljunk, ha kényszerleszállást kell végeznünk valahol a sivatagban. S még sietve kiosztott nekik néhány végső tanácsot: milyen fogásokkal menekül meg a pilóta az araboktól, milyen reflexek mentik ki a pilótát a tűzből, ők pedig a fejüket ingatták, félig még nyugtalanul, félig már megnyugodva, és büszkén rá, hogy ilyen új erőket bocsátottak világgá. Mindig is magasztalták, de most ujjukkal érinthették a hősöket; most már meghalhatnak, miután megismerték őket. S a gyermek Julius Caesarról beszéltek.

De nehogy megszomorítsuk őket, azt is elmondtuk nekik, milyen csalódások értek, s milyen keserű íze van a nyugalomnak egy-egy hiábavaló tett után. És azt is – mert a legöregebb gondolkodóba esett, s ez fájt nekünk –, hogy ki tudja, nem a könyvek békessége-e az egyetlen igazság. De a tanárok ezt már tudták. Kegyetlen tapasztalataik voltak, mert a történelmet tanították az embereknek.

– Miért jött haza?

Bernis nem felelt a kérdésükre, de az öreg professzorok ismerik az emberi lelket: hunyorítottak, a szerelemre gondoltak...