Julie Klassen

A TÁNCMESTER

Julie Klassen

A TÁNCMESTER

A mű eredeti címe

The Dancing Master

Copyright © 2013 by Julie Klassen

Originally published in English under the title The Dancing Master by Bethany House, a division of Baker Publishing Group, Grand Rapids, Michigan, 49516, U.S.A.

All rights reserved.

Hungarian translation © Stier Ágnes

© General Press Könyvkiadó, 2015

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

STIER ÁGNES

A borítót

ZELENYIÁNSZKI ZOLTÁN

tervezte

ISBN 978 963 643 827 2

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 299 1030

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Aurora Villacorta tiszteletére, aki több mint húsz éve

az Illinois-i Egyetem táncoktatója.

Köszönöm, Miss V.!

Órái örökre elkísérnek. A tánclépések, természetesen, de oly sok

más is... az etikett, az illem, a tisztelet és a kecsesség.

Az órái egyetemi éveim legélvezetesebb percei voltak.

Mindig emlékezni fogok önre!

Mr. J. Dawson, a tánc és a vívás professzora tisztelettel bejelenti, hogy visszatért Londonból. Ugyanakkor a legnagyobb alázattal közli, hogy a legkiválóbb és a legtapasztaltabb mesterek alatt tanult. Mr. J. D. elsajátított minden új és divatos táncot: az ünnepelt galoppokat, a spanyol táncokat stb.

Ezért reméli, hogy részesül a közösség támogatásából.

The West Briton, 1829

Francia négyesek, keringők, menüettek, kontratáncok elsajátítása hat magánóra alatt egy guinea-ért

Mr. Levien táncmestertől.

Bedford Square, Lower Charlotte Street 26.

Zártkörű esti táncakadémia heti kétszer, két guinea egy negyedévre.

Valamint ifjúsági táncakadémia minden szerda és szombat délután iskolák és családok számára.

The Times, 1821

Hol máshol figyelhetnénk meg leginkább a korra jellemző viselkedést és divatot, tanulmányozhatnánk a férfiakat és a jellemeket, szokhatnánk hozzá, hogyan fogadjuk a bókokat anélkül, hogy komolyan vennénk őket, sajátíthatnánk el a jó modort és az udvariasságot affektálás nélkül, lehetnénk tanúi a ledérség nélküli kecsességnek, zsivaj nélküli jókedvnek és dölyfösség nélküli méltóságnak, mint a tánctermekben?

Thomas Wilson táncmester

An Analysis of Country Dancing (A kontratánc elemzése), 1811

Prológus

1815. május 1.

Anglia, Devonshire, Beaworthy

A május elseje úgy zajlott, mint mindig. Ünnepélyes, sötét ruhát öltöttünk, és a fekete hintón bekocsiztunk a Buckleigh-házból Beaworthybe. Anyám szerint ez hagyomány. De tudtam, hogy más okból látogat el a faluba azon a bizonyos napon. Lady Amelia Midwinter tüntetni akart a jelenlétével... hogy mindenki emlékezzen.

Először a virágoshoz hajtottunk egy csokor gyöngyvirágot, valamint egy csokor nefelejcset vásárolni.

Ezután a kocsisunk, Isaacs megállt a High Street és a Green Street sarkán; már utasítanunk sem kellett erre, anélkül is így tett.

A fiatal lovász lesegítette anyámat, aki megfordult, rám nézett, de én ügyet sem vetettem rá, duzzogva a hintóban maradtam. Ez az ő hagyománya, nem az enyém.

Átvágott az úton, és az egyik csokrot letette a vásárcsarnok elé. A kereskedelem központja volt ez, amely egy füves területen állt a kövezett High Streettől körülvéve. Ott halt meg ő.

Nefelejcsek. Sosem felejtelek el.

Anyám visszatért a hintóhoz, de nem indultunk tovább azonnal. Néhány percig némán ültünk, vártuk, hogy a templomharang elüsse a delet.

Bimm-bamm, bimm-bamm...

Amikor az utolsó kongás is elenyészett, anyám kecses ujjával félrehúzta a bársonyfüggönyt, és az utcát tanulmányozta. Egy pillanatig rezzenéstelen maradt az arca, de aztán az ajka meglepetten szétnyílt, majd szigorú vonallá keskenyedett.

– Mi az? – kérdeztem, miközben dacos szívemben lázongó remény ébredt. A hintó másik oldalára csusszantam, és kilestem az ablakon.

A főtéren madárcsontú, verébszerű asszony állt. Egyik kezével felfogta a szoknyáját, a másikat magasra emelte. Ide-oda tekingetett, mintha várna valakire, és egy pillanatig attól féltem, ott álldogálhat majd az utca kellős közepén a végtelenségig.

Aztán egy férfi bicegett elő a vásárcsarnok mögül. Félretolta a kötényét, majd meghajolt az asszony előtt, aki válaszul pukedlizett. Kislányosan elmosolyodott, mire az arcáról tovaszálltak az évek.

A férfi felé nyújtotta a kezét, ő pedig a tenyerébe tette az övét. Lassan, különös ritmusra ringatózva végigsétáltak egymás mellett a High Streeten. Lépés, csoszogás. Lépés, csoszogás. Majd szembefordultak egymással, mindkét kezüket összefonva forogtak.

– Mit csinálnak? – kérdeztem csodálkozva.

– Minek látszik? – csattant fel anyám.

– Tudja, kik ezek?

Anyám nem felelt.

Vetettem rá egy pillantást, érzelmek garmadája suhant át az arcán. Bosszúság. Fájdalom. Vágyakozás.

– Kik ezek? – suttogtam újra.

A tekintetét továbbra is az ablakon túlra szegezte. A távolodó párra, akik folytatták a furcsa mozdulatsort az utcán.

Anyám mélyet lélegzett, vasbéklyóba zárta az érzelmeit, bármik is legyenek azok.

– Bizonyos Mr. és Mrs. Desmond, úgy tudom.

– Azt hiszem, nem ismerem őket.

– Nem ismered őket, Julia. Ők... a falun kívül élnek.

– Akkor nincsenek tisztában a... szabállyal? – biggyesztettem le az ajkamat.

– De igen.

Rápillantottam, de kerülte a tekintetemet, és apja sétapálcájával megveregette a hintó tetejét.

Az ismerős jelre a kocsis odakiáltott a lovaknak, hogy „Gyí!”, mire azok nekiindultak.

Visszatértünk Buckleigh-ba, és megálltunk a birtok temetőjénél. Először anyám szállt le, elhessegette a sertepertélő lovászt és a felajánlott esernyőt. Ezután én következtem, és amikor a fiatalember a kezét nyújtotta, hogy segítsen, kacéran rámosolyogtam, és élvezettel néztem, ahogy elvörösödik.

Az ég ónszürkévé változott. A hideg esőpermet csípett a vékony csuklyámon keresztül, borzongás futott végig a nyakamon.

Követtem anyámat a zuzmó borította sírok között. Megálltunk a téglával szegélyezett családi parcella előtt, ahol a hatalmas sírkövek egy hátborzongató karkötő tompa ékköveire hasonlítottak. Végigolvastam anyám fivérének sírfeliratát:

Graham Buckleigh, Upcott lordja

Született 1776. január 4-én

Elhunyt 1797. május 1-jén

Szeretett fiú és testvér

– Huszonegy éves volt – mormoltam. – Olyan fiatal!

– Igen – suttogta anyám.

– Hogyan halt meg? – kérdeztem, mint minden évben, remélve, hogy egy napon elmeséli az egész történetet.

– Párbajban ölték meg.

– Kicsoda?

– A nevét inkább nem mondanám ki.

Tekintetem a sosem ismert nagybácsi sírkövéről a szintén nem ismert nagynéni sírkövére vándorolt. Belehalt a szülésbe, még mielőtt én világra jöttem volna.

Lady Anne Tremelling

Született 1777. december 5-én

Elhunyt 1797. december 9-én

Szeretett leány és testvér

– Kevesebb mint egy évvel később halt meg – biccentettem a sírkő felé.

– Igen.

Anyám lehajolt, és a gyöngyvirágcsokrot letette az öccse sírjára.

Gyöngyvirág. Könnyek és alázat.

– Ne késlekedjünk, Julia! Apád egyáltalán nincs jól – egyenesedett fel.

– Igen, meg is lep, hogy ma el akart jönni.

– Hagyomány.

– Látom, csakis a saját hagyományainak megőrzésében hisz – vetettem rá egy sanda pillantást.

Természetesen a május elsejei vigasságra céloztam, amelyet húsz éve nem ünnepeltek Beaworthyben, bár suttogtak a régi tradícióról és a pusztulásáról.

Anyám válasz nélkül a hintó felé fordult. Igyekeztem ugyanolyan könnyedén figyelmen kívül hagyni az elutasítás okozta keserű érzést, mint ő az éles nyelvemet.

– Miért párbajoztak? – eredtem utána.

Nem felelt. A várakozó lovász kinyitotta a hintó ajtaját.

– Miért nem tesz virágot a húga sírjára? Miért csak a fivéréére?

– Beszéljük meg máskor! – felelte anyám csendesen a lovászra pillantva. – Ne most! Már így is túl sokáig hagytuk magára apádat.

Kételkedtem benne, hogy apám bánná a hiányomat. De végtére is abban is kételkedtem, hogy érdeklem-e egyáltalán.

Apám másnap hagyott itt minket. És a halál, a gyászolók, a gyászselyem, a temetés és a sírkőválogatás miatt a kérdéseimet eltemettük apámmal együtt, tudván, hogy egy napon újra felbukkannak.

Első fejezet

Őladysége hosszú lovaglóöltözékben lovagolt ki... Pompásan táncolt, és rendkívül játékosan használta a lovaglóostorát.

A New Most Excellent Dancing Master: The Journal of Joseph Lowe

(A legújabb kiváló táncmester: Joseph Lowe naplója)

1816. november 5.

Anglia, Devonshire, Beaworthy

Julia Midwinter csatlakozott a templom és a kocsma között összegyűlt beaworthyi lakosokhoz. Bár az édesanyja, Lady Amelia évekkel ezelőtt véget vetett a május elseje megünneplésének, a falu továbbra is megtartott egy régmúltba nyúló hagyományt. Az anyja ritkán vett részt ezen az eseményen, de Juliának megengedte, hogy csatlakozzon a szomszédjaikhoz, Allenékhez. Minden év november ötödikén a falusiak körbevettek egy hatalmas, két méterszer másfél méteres, több mint egytonnás kődarabot. A súlyát egy állítólag hírneves tudós becsülte meg, akiről azelőtt senki sem hallott, amikor sok évvel ezelőtt Beaworthybe látogatott.

Abban a régmúlt évben Julia a tömeg szélén ácsorgott, és nézte, ahogy a tudós nagy érdeklődéssel tanulmányozza a követ. Nagyítóval vizslatta, majd kijelentette, hogy az egész nyugati világban nincsen párja, nemhogy egész Angliában. Az állát vakargatva hangosan gondolkodott, vajon hogyan kerülhetett ide.

Julia elárulhatta volna neki. Bármelyik falusi is. De élvezték a férfi zavarodottságát, hogy olyasmit tudnak, amit ez a tanult ember nem. Beaworthyben minden gyerek hallotta a mesét a nagyapja térdén ülve. A kő az ördög zsebéből esett ki, miközben az a mennyekből a pokolba zuhant. Ezért hát minden évben november ötödikén a templomi harangozók átfordították a termetes követ, hogy így tartsák távol az ördögöt.

De ebben az évben máshogy történt. A harangozók hatalmas erőfeszítéseik dacára sem tudták megemelni a követ. Julia Sir Herbert Allen és a fiai mellett álldogálva azon tanakodott, hogy a harangozók esetleg túlságosan megöregedtek és legyengültek.

Férfiak csatlakoztak hozzájuk a tömegből, vastag rudakat, valamint a fazekasműhelyekben, a kovácsműhelyekben és földeken szerzett erejüket hívták segítségül. Még több vaskos pózna érkezett, és még több férfi csatlakozott... köztük Sir Herbert és a fiai. De a kő továbbra sem moccant.

Sir Herbert úgy spekulált, hogy a föld túl hamar megfagyott az idén. Mások a fejüket rázva lehurrogták az efféle földhöz ragadt magyarázatot. Nem, ez csak egyvalamit jelentett.

Visszatér az ördög.

Az ácsorgók legbabonásabbika kijelentette, hogy ez szörnyű események eljövetelét jelzi. De egyvalamiben szinte mindenki egyetértett: változás közeleg.

Julia Midwinter remélte, hogy igazuk van.

Jöjjön bármi, ami felrázza a munkás hétköznapokat, a végtelen istentiszteleteket és a komor, némasággal teli étkezéseket. A jótékonysági célokat szolgáló hímzéssel töltött nappalokat. Az estéket, amelyek Fordyce: Prédikációk ifjú hölgyeknek vagy A kellem tükre című könyvek, valamint olyan unalmas regények olvasásával teltek, amelyeket az édesanyja ifjú hölgyek számára megfelelőnek tartott. Egyedül kebelbarátnője, Patience társasága jelentett szórakozást számára. Vagy a lováé, Szilajé.

De a november, a december és a január elmúlt az áhított változás nélkül, és a tizenkilenc éves Julia egyre nyugtalanabb lett. Az édesapja halálát követő gyászidőszak is véget ért, bár a fájdalom még velük maradt. De legalább nem kellett többé azzal próbálkoznia, hogy elnyerje az apja tetszését.

Egy szürke, februári napon Julia és Patience keresztüllovagoltak a hatalmas Buckleigh-birtokon. Követték az ösvényt az erdőn át, amely csak most ébredezett téli álmából. A borostyán és a moha már zöldellni kezdett, de a göcsörtös ágak még csupaszon meredeztek a fejük felett. Néhány bátor madár rekedtes dalokat trillázott, talán Juliához hasonlóan abban reménykedtek, hogy korán köszönt be a tavasz.

Előttük az erdő egy mezőre nyílt, amelyen túl ott sötétlett a nyugati sövény. Julia gerincén határozottan jóleső borzongás futott végig, a szája sarka mosolyra húzódott. Szilaj nyakára hajolva hangjával és testtartásával vágtára ösztökélte a jószágot. A lovaglóostort csupán mesterkéltségből fogta, akár az urak a sétapálcát. Sosem ütötte volna meg a lovát.

Alig hallotta Patience kiáltását, hogy túl magas a sövény. A szavak csak halk visszhangnak tűntek számára, mivel a hátasa gyorsabb volt, mint a barátnőjéé, ő pedig kétszer olyan jó lovas, mint Patience. Magabiztos volt, és olyan kényelmesen ült az oldalnyeregben, mint a férfiak a rendes nyeregben. A széltől, a sebességtől és a szabadságtól megrészegülve szabad utat adott Szilajnak. A gyönyörű ló vágtázott, ahogyan csak tudott, egyesen az anyja birtokát – Julia börtönét – határoló sövény felé. Mögötte ott nyújtózott egész Devonshire, Anglia, az egész világ.

– Túl magas! – kiáltotta el magát még egyszer utoljára Patience.

Julián megbánás suhant át, amiért kockára teszi szeretett Szilaja lábát és életét, de már túl késő volt.

A ló ugrott, és egy gyönyörű pillanatig Julia számára tovaszállt a világ minden gondja. Szárnyalt. Menekült.

Az állat a másik oldalon nekivágódott a szivacsos gyepnek, Julia pedig összeszedte minden bátorságát, és küszködve a nyeregben maradt. A ló kissé megingott, és a lány remélte, hogy Szilaj patája nem akadt bele valamibe a földet érésnél.

– Hóóó! – fogta sétára a lovat, majd a legfinomabb térd- és kantármozdulattal jelezte, hogy forduljon meg. Néhány méternyire egy lépcsős kapu állt: azért építették, hogy a gyalogosok átsétálhassanak a sövényen, a jószágok viszont ne. Annak segítségével leszállhat és ellenőrizheti Szilaj patáit, de egyedül nem fog tudni visszakapaszkodni a nyeregbe. Nem számít. Majd visszavezeti a lovat.

A térdét kiemelte a nyeregkápából, megfogta a kaput, és lecsusszant a legfelső lépcsőfokra. Finoman a karja alá szorította a lovaglóostort, majd óvatosan felemelte előbb a jószág egyik, majd a másik mellső lábát, és megvizsgálta a patákat.

Patience néhány perccel később érkezett meg. Neki ki kellett lovagolnia a nyugati kapun, hogy csatlakozhasson a barátnőjéhez.

– Jól van? – pillantott a lány aggódva Szilajra.

– Azt hiszem, igen.

– És te?

– Soha jobban! – mosolygott Julia.

Patience nem viszonozta a mosolyt, de legalább nem nézett haragosan. Julia anyja biztosan így tenne, ha tudomást szerezne az ugratásról.

Julia elengedte Szilaj lábát, kioldotta a kantárt, majd lépésben elindultak hazafelé. Patience lassan lovagolt mellette.

A nyugati kapuhoz közeledve Julia hangokra lett figyelmes, és megállt hallgatózni.

– Mi az...? – fogta vissza a lovát Patience.

A barátnője feltartott kézzel intette csendre. A hangok a rég elhagyatott öreg kapusház túloldaláról érkeztek. Nem voltak sem ismerősek, sem kellemesek.

A lány a közeli fa ágához kötötte a kantárt.

– Várj meg itt! – suttogta a barátnőjének.

– Julia, ne! – sziszegte Patience. – Veszélyes lehet!

A lány a figyelmeztetésre fittyet hányva lábujjhegyen elindult a nedves talajon, lovaglóostorát fegyverként tartva maga előtt. Végigosont a kőház fala mentén, és kilesett a sarkon.

Nem fogta fel azonnal a látványt. Egy tagbaszakadt férfi lefogott egy sovány, munkásruhát és sapkát viselő férfit. Egy másik, vékony szálú, szőke hajú férfi egy fiatal hölgyet zaklatott, megragadta a kezét, és megperdítette.

– Gyerünk, aranyom! – sürgette mézesmázosan. – Ropjad!

Julia felismert a jelenlévők közül kettőt, és azonnal harag foglalta el a felháborodás helyét. A hírhedt Wilcox fivérek!

– Eressze el, Mr. Wilcox! – masírozott oda készenlétben tartott lovaglóostorral.

– Lám, lám! – fordult meg Felton Wilcox, zöld gombszeme összeszűkült. – Csak nem Fellengzős kisasszony, aki olyasmibe üti az orrát, amibe nem kellene?

– Azt mondtam, engedje el!

– Ugyan már, kisasszony! – erősködött Joe, az ifjabbik Wilcox. – Ez csak két ranter!{1} Hallani akarjuk, ahogy énekel, meg látni, ahogy ropja, mint általában.

– Hagyja őt békén! – kiáltotta a fogva tartott fiatalember, miközben próbált kiszabadulni Joe szorításából.

Joe Wilcox a hátába térdelt.

– Benjamin! – sikoltotta a fiatal nő.

Felton Wilcox egyik kezével megragadta az állát, hogy elhallgattassa. Olyan erővel szorította, hogy a fiatal nőnek csücsörítenie kellett – olyan volt, mint egy levegőért kapkodó hal.

– Dalolj hát nekem, kis máshitű! Halljuk!

– Én Istent dicsőítem az énekemmel – préselte ki magából a lány –, nem szórakoztatok bigottokat!

– Te... – Felton a homlokát ráncolta, és hátrahúzta a kezét, mint aki meg akarja ütni.

Julia a lovaglóostorával lesújtott a csuklójára.

Felton hátratántorodott, megdöbbentette az ostorcsapás és a lány arcátlansága. Felé fordult, újra hátralendítette a kezét, de habozott.

Julia szilárdan, rezzenéstelenül állt, és kihívón végigmérte.

– Talán azt hiszi, a rendőrt nem érdekli majd, hogy zaklatta ezeket az embereket. De ígérem, kötélen lógatják fel, ha kezet mer emelni rám!

A férfi kirázta a dróthaját az arcából.

– Boszorkány! – csattant fel.

Julián úrrá lett a dühe, és az ostorral a levegőbe csapott. De Felton kikapta a kezéből.

– Ki mondta, hogy kezet emelek magára? – villant meg Felton kígyószeme, és baljósan felemelte az ostort.

A távolból vágtázó ló patadobogása hallatszott. Julia Felton Wilcoxra szegezte a tekintetét, de a férfi a nyugati kapu felé pillantva elkomorult. Eldobta az ostort, és odafordult a fivéréhez.

– Gyere! Ezt eredetileg egy szűk körű összejövetelnek szántam, de hívatlan vendégünk elrontotta.

Joe gonosz mozdulattal a földre lökte a fiatalembert, majd testes termetéhez képest meglepő gyorsasággal eredt a testvére nyomába, az erdő felé.

A vékony fiatalember talpra kecmergett, és utánuk akarta vetni magát, de a lány megragadta a karját.

– Benjamin, ne! Menjenek csak! Jól vagyok.

A férfi a távolodó alakokról a lány arcára emelte a tekintetét.

– Biztos?

– Igen. Tökéletesen. – A lány Juliához fordult. – Tudom, hogy jót akart, kisasszony. De nem kellett volna megütnie. Oda kell fordítanunk a másik orcánkat is.

– Maga csak fordítsa oda a másik orcáját is, ha tetszik! – vonta fel a szemöldökét Julia. – Felton Wilcox csak még nagyobbat üt majd legközelebb.

– Ahogy maga tette? – nézett vele farkasszemet a lány.

– Segíteni próbáltam! – háborodott fel Julia.

– Én hálás vagyok, kisasszony – helyezte a kezét a lány karjára a fiatalember. – Őszintén! Csak szégyellem, hogy én nem tudtam segíteni Tessnek.

– Ne legyen túl szigorú magához! – vigasztalta Julia. – A Wilcox fivérek a helyi birkózóbajnokok. Nem maga az első, akit legyőztek, és nem is az utolsó.

– Ben Thorne vagyok – vette fel a földre esett sapkáját a férfi, majd meghajolt –, ő pedig a húgom, Tess. Még egyszer köszönjük, Miss Midwinter!

Juliának feltűnt, hogy tudják a nevét, pedig ő nem volt tisztában az övékkel. Úgy emlékezett, futólag már látta mindkettőjüket, de még sosem beszélt velük.

A lovasok végre odaértek hozzájuk. A dübörgő paták felverték a port, ahogy megálltak.

– Jól van? – kérdezte James Allen. Elegánsan leszállt a lováról, jóképű arcán feszültség ült.

– Igen. Teljesen.

A férfi testvére, Walter átvetette a lábát a nyergen, hogy leszálljon. Csizmája azonban beleakadt a kengyelbe, szökdécselve próbálta megőrizni az egyensúlyát, végül kétségbeesett mozdulattal rántotta ki a lábát, amitől a kalapja lerepült a fejéről.

Miss Thorne előrelépett, lehajolt, felvette, majd odanyújtotta a férfinak a fejfedőt.

– Jól van? – kérdezte gyengéden.

– Igen, kisasszony. Köszönöm, kisasszony! – vörösödött el Walter.

– Patience lovaglás közben talált ránk, és elmesélte, hogy bajba került – magyarázta James Juliának, miközben tekintetét továbbra is a lányra szegezte.

– Igazán? – Julia még azt sem hallotta, hogy a barátnője ellovagolt. – A Wilcox fivérek – magyarázta – zaklatták ezt a két embert. De most már elmentek.

– Szerencsére – bólintott Ben Thorne – Miss Midwinter és a lovaglóostora meggyőzte őket, hogy távozzanak.

– Lovaglóostor? – vonta fel a szemöldökét James Allen. – Julia, ez nem volt épp bölcs döntés. Ki tudja, miféle bosszút találnak ki ezek ketten?

– Nos, szerencsére épp időben lovagoltak erre.

Julia észrevette, hogy Walter továbbra is a Tess nevű fiatal nőt bámulja. Szép lány volt, vállig érő vörösesbarna hajjal és nagy barna szemekkel – akár egy vad erdei tündér.

Szegény Walter! A magas fiatalember mindig szörnyen zavarba jött a nők közelében. De egy vele egykorú csinos nő mellett szinte teljesen ledermedt? Isten segítsen neki! Jellegtelen barna hajával, szomorú szemével és szerencsétlen fülével édesen nézett ki, de valószínűleg egyetlen nő sem tartotta jóképűnek.

Mielőtt Julia összeismertethette volna őket, Patience ügetett melléjük. Még James aranyló fürtjeinél is világosabb haja táncolt kipirult arca körül. Szegény Patience! Az illedelmes ifjú hölgy általában igen nyugodt volt, Julia még sosem látta ilyen sebesen lovagolni. Ám még így sem tudott lépést tartani a fivéreivel.

– Minden rendben? – kiáltott oda kifulladva.

– Igen, kedvesem – felelte Julia. – Hála neked! Köszönöm, hogy hívtad a lovasságot!

Vasárnap Julia Midwinter a szokásos padsorban ült a Szent Mihály-templomban az édesanyja és a barátnője, Patience között. A tiszteletes, a pulpituson álló Mr. Bullmore föléjük magasodott, miközben monoton hangon beszélt, és Julia nem igazán figyelt oda. A tiszteletes előszeretettel használt fennkölt szavakat, méghozzá szép számmal, és nyilvánvalóan rabul ejtette a saját hangja. Ráadásul az édesapjára emlékeztette Juliát. Valahányszor ránézett, a férfi tekintete hideg volt, és elutasító. Ahogy az édesapjáé is.

A lány észrevette, hogy a tiszteletes fia ismét hazalátogatott Oxfordból. Cedric Bullmore úgy tervezte, hogy apja nyomdokaiba lép az egyházi pályán. Julia eltűnődött, vajon hol keresi majd a kenyerét, egy érdekes helyen, messze innen? Elhatározta, hogy többet kacérkodik majd a fiatalemberrel. Sőt, ezen a délutánon már neki is lát.

Partiképes fiúgyermek ide vagy oda, Julia jobb szerette, ha Mr. Bullmore a szentbeszédet az idős Mr. Evansre, a segédlelkészre bízta. Különleges ünnepeken Mr. Evans még mindig tartott istentiszteletet a Buckleigh-birtok templomában bárkinek, aki eljött. Általában csak Julia, Lady Amelia, Allenék, valamint a szolgálók és a bérlők kisebb csoportja vett részt ezeken a szertartásokon. Mindenki más inkább az újabb, falusi templomot részesítette előnyben.

Julia figyelme el-elkalandozott. Amikor átlesett a válla felett a másik padsorra, észrevett egy férfit, akit eddig még sosem látott. Mr. Ramsay padjában ült, néhány sorral hátrébb. A fiatalembernek sötét haja, jóképű arcéle, formás orra, határozott álla és erős arccsontja volt. De legfeltűnőbb vonása az ismeretlensége volt. Nem Beaworthyben élt.

– Ő meg kicsoda? – suttogta Julia Patience-höz hajolva.

Barátnője, aki valóban hallgatta a prédikációt, most Juliára összpontosította a figyelmét, és követte Julia tekintetét.

– Nem tudom – suttogta vissza.

Lady Amelia illedelmes tekintetét le sem véve Bullmore tiszteletesről, kesztyűs kezét finoman a lánya térdére helyezte, jelezve, hogy maradjon csendben.

Néhány perccel később, amikor a gyülekezet felállt elénekelni egy himnuszt, Julia észrevette, hogy az ismeretlen férfi mellett egy talán negyvenöt éves, komor, fekete öltözéket viselő nő áll. Julia feltételezte, hogy az édesanyja. Az asszony másik oldalán pedig egy karcsú, tizenhét év körüli lányt fedezett fel. A férfi húga, találgatott.

Reménykedett benne.

Miután az istentisztelet végre befejeződött, Julia követte az anyját a sorok között, hogy köszönetet mondjon a tiszteletesnek. Mr. Bullmore rideg tekintete átsiklott Julián, és Lady Amelián állapodott meg.

– Őladysége, bemutathatom egyházkerületünk új lakóit? – mosolygott az asszonyra. A közelben állók felé intett.

Julia édesanyja illedelmesen fejet hajtott, majd szembefordult a fekete ruhás asszonnyal.

– Lady Amelia Midwinter, hadd mutassam be Mrs. Valcourt-t, Mr. Ramsay testvérét!

Az asszony halvány mosollyal az ajkán biccentett. Julia nem látott hasonlóságot közte és Mr. Ramsay, a néhány padsornyira álló pedáns, köpcös ügyvéd között.

– Üdvözlöm – mondta Lady Amelia olyan hangon, amely nemigen ösztönzött válaszra.

– Ő pedig a lánya, Miss Aurora Valcourt – folytatta a tiszteletes, mire a csinos lány kecsesen pukedlizett. – És a fia, Mr. Alec Valcourt.

– Örülök a találkozásnak, őladysége! – hajtott fejet kifogástalan modorban a jól öltözött férfi.

– Látogatóba jöttek Mr. Ramsay-hez, vagy itt maradnak? – kotyogott közbe Julia.

Édesanyja megdermedt a tolakodó kérdés hallatán, de a lánya felé fordult:

– Ő pedig a lányom, Miss Midwinter.

Mr. Valcourt ismét fejet hajtott, a hölgyek pukedliztek.

– Örülök, hogy mindannyiukat megismerhetem! – mosolygott a Valcourt családra Julia. – Isten hozta önöket!

Julia megállapította, hogy Mr. Valcourt édesanyja csinos asszony. Bár az arcán ülő szomorúsága megakadályozta, hogy szép legyen. És a fekete sem állt jól neki. A férfi húga viszont szép lány volt, barna hajú, édes, szép arcán kék szem csillogott. Mr. Valcourt úgy száznyolcvan centiméter magas, atletikus termetű férfi volt. Széles válla karcsú derékban folytatódott. Sötét haja hullámos volt, a húgáé egyenes. Szemből az arcát még vonzóbbnak látta, mint oldalról. Telt ajkak, formás, kissé horgas orr és kékeszöld szem. Közelről nézve nemcsak hogy jóképűbb volt, de idősebbnek is tűnt. Talán úgy huszonöt körül járhatott.

Julia ragyogóan rámosolygott.

Azonban a férfi, ahelyett hogy viszonozta volna a mosolyt, vagy elvörösödött volna, vagy olyasféleképp reagált volna, amihez a lány hozzászokott, csak pislogott, majd elfordította a tekintetét.

– Ami pedig a kérdését illeti – válaszolta Mrs. Valcourt gyors pillantást vetve a fivére felé –, Mr. Ramsay volt olyan kedves, és meghívott minket, hogy maradjunk, ameddig csak tetszik. Hogy meddig, arról még nem határoztunk.

– Á, értem! – bólintott Julia, habár egyáltalán nem értette. Nem igazán. Végtére is homályos választ kapott, de volt annyi esze, hogy ne firtassa. Úgy sejtette, az anyja már így is megfeddi majd kíváncsiskodásáért, amint hallótávolságon kívül kerülnek.

Mrs. Valcourt megköszönte Mr. Bullmore-nak a prédikációt és a szívélyes fogadtatást.

Miközben az asszony a tiszteletessel beszélt, Julia közelebb lépett az édesanyjához, és csendesen így szólt:

– Patience meghívott lovagolni ma délután, azután talán hímzünk egy keveset a nőegylet számára. Ugye nem bánja?

– Vasárnap?

– Igen, ragaszkodik hozzá. – Julia a barátnőjéhez fordult, aki nem messze beszélgetett egy vörös hajú kislánnyal. – Nem igaz, Patience?

– Hogy mondod? – fordult felé pislogva a halványkék szemű lány.

– Most mondtam a mamának, hogy áthívtál ma délutánra. Ugye nagyon szeretnéd, ha mennék?

– Én... – nyílt szét Patience szája. – Nagyon, igen! – dadogott, majd nagyobb meggyőződéssel hozzátette. – Semminek sem örülnék jobban!

– Látja? – mosolygott ragyogóan Julia az édesanyjára. – A korunkbeli lányok szeretnek fecsegni és titkokat megosztani. Ön nem ezt tette lánykorában? – Julia ezt el sem tudta képzelni a negyvenhárom éves asszonyról, de eltökélte, hogy ő nyeri meg a vitát.

– Kevés ilyen közeli barátom volt – felhősödött el az édesanyja tekintete.

– De volt egy húga, míg Patience-nek és nekem nincs.

– Így van – felelte Lady Amelia furcsán feszült hangon. – Ám legyen, elmehetsz. De a lovász kísérjen el!

– Mama, arra semmi szükség. Kevesebb mint egy kilométer a távolság az istállónk és Medlands között. Tommynak több időbe telne felnyergelni a lovat, mint oda-vissza megjárni az utat.

– Ragaszkodom hozzá.

– Ó, legyen! De nem szükséges megvárnia! Az egyik Allen hazakísérhet.

– Ám legyen.

Julia keble dagadt a diadaltól. Elfordulva elégedett mosolyt engedett magának. Ekkor vette észre, hogy Mr. Valcourt figyeli.

Megtorpant, tekintetük röviden találkozott. A férfi sokatmondó pillantással nézett a szemébe, ami elárulta, hogy hallotta a beszélgetést, és nem teszi bolonddá. Szóra nyitotta a száját, de a férfi némán elfordult, majd kikísérte az édesanyját és a húgát.

Második fejezet

1706-ra még a zord Philadelphiában is nyitottak tánc- és vívóakadémiát a Jóbarátok Vallási Társaságának tiltakozása ellenére.

Lynn Matluck Brooks,

York Megyei Örökségvédelmi Alap

Első Devonshire-ben töltött teljes napján Alec Valcourt elhagyta a templomot, de továbbra is Miss Midwinter kedves arcát látta maga előtt. Gyönyörű lány volt, igen. És ezt tudta is magáról. Alecet arra a számtalan fiatal hölgyre emlékeztette, akikkel találkozott, akik élvezettel flörtöltek, egyszerre gyakorolták vele a csábítást és a táncot, de csupán abban a reményben, hogy a jövőben nála megfelelőbb férjet szerezhetnek maguknak.

Alec eleget hallott Miss Midwinter édesanyjával folytatott beszélgetéséből ahhoz, hogy tudja, a lány forral valamit. Szemérmes manipulációja Miss Underhillt juttatta eszébe, ezért elfordult. Eltökélte, hogy mindkét fiatal hölgyet kiveri a fejéből.

Fontosabb dolgokkal kellett törődnie.

Végigsétált az aprócska Beaworthyn az édesanyjával, a húgával és a nagybátyjával, akit alig ismert, és máris hiányzott neki London. A fogadó előtt elhaladva felpillantott az emeleti ablakokra, és eltűnődött, vajon van-e táncterme. Valamikor be kell ugrania, hogy megismerkedjen a tulajdonossal.

Ramsay bácsi a falun kívül élt kétszintes, fehérre meszelt, cseréptetős házban. Hátul kis istálló, karám és egyéb melléképületek sorakoztak. Elmagyarázta, hogy fiatal cégtársként a High Street-i iroda felett lakott, a házat csak akkor vette meg, amikor a praxist. Most a két ügyvédbojtárja osztozott az irodája felett lévő szobákon, míg ő egyedül élt egy szakácsnő-házvezetőnővel meg egy inassal, akik a házról gondoskodtak.

Nem sokkal azután, hogy hazaértek, Alec csatlakozott a családjához az étkezőben, hogy az agglegény szerény asztalánál elköltse a szigorúan korai vacsorát. Nem arról volt szó, hogy a nagybátyja szegény lett volna, végtére is ő volt az egyetlen jogász a faluban, és két alkalmazottat fizetett, de nyilvánvalóan rendkívül takarékos ember volt, és a házvezetőnője megtanulta élére állítani a garast.

Alec ügyelt rá, hogy ne egyen sokat a főtt krumplival tálalt egyszerű sült csirkéből, hogy mindenkinek jusson. Az édesanyjára és a húgára vetett lopott pillantásokból rájött, hogy ők is ugyanezt teszik. Apró falatokra vagdosták a krumplit, lassan, megfontoltan ették, hogy a tányérjuk ne ürüljön ki Mr. Ramsay-é előtt. Ha a nagybátyjuk rendszeresen így étkezik, vékonynak, nyurgának kellene lennie. De nem volt az, inkább gömbölyödött a mellénye, és a hasa hozzáért fukar asztalához.

A társalgás is akadozott. Édesanyja előző éjjel elmagyarázta, miért érkeztek, valamint férje sorsáról is mesélt. Akkor Cornelius Ramsay komoran bólogatott, de alig szólalt meg.

– Talán a részleteket nem kellene megosztanunk másokkal, igaz? – kezdte a férfi most hirtelen. – Elég, ha az itt ülők tudják, hogy a férjed elment, és ezért jöttél.

Alec, az édesanyja és Aurora komor egyetértésben bólogatott az asztal körül.

Az étkezés után Alec elővette a hegedűtokját. Tudta, hogy a muzsikája betölti majd a kicsi házat, és mivel nem volt benne biztos, hogy a nagybátyja örülne-e ennek, inkább kivitte a hangszert. A februári napon csípős hideg volt, de talált egy napsütötte padot – a kertfal útját állta a szélnek –, amely igen kényelmesnek ígérkezett. Leült, elővette a hangszert, fogta a vonót, és játszani kezdett. Muzsikálás közben végiggondolta a terveit.

Kisebb kupac szórólapot hozott magával Londonból, amelyek a magánházakban és a táncakadémián tartott vívó- és táncóráit hirdették. Ha levágná az alsó felét, ahol a Valcourt-akadémia címét és a táncórák heti időpontjait tüntették fel, még használhatná őket. A szórólapokkal felszerelkezve bemutatkozik a helyi iskolákban, valamint a középosztálybeli és a köznemesi családoknál is. Először magánházaknál tart majd órákat. Aztán, ha kellő számú növendékre és bevételre tett szert, megfelelőbb helyet bérel majd Beaworthyben, és új táncakadémiát nyit.

Ismét a csinos Miss Midwinter jutott eszébe, akit aznap reggel ismert meg a templomban. Feltételezte, hogy egy hozzá hasonló ifjú hölgy már elsajátította a tánc fortélyait, de nem árt megkérdezni...

Aurora sétált ki vállára terített gyapjúsálban, és leült mellé a padra. Békésen szemlélte az alvó kertet, a mögötte húzódó néma utat, és hallgatta a bátyját.

– Ez új, igaz? – kérdezte csendesen néhány perc elteltével.

– Nem egészen – rázta a fejét Alec. – Ez nagyapa L’Aimable Vainqueurjének{2} variációja.

– Á! – A lány felállt, majd higgadtan és elnagyoltan eljárta a tánclépéseket, miközben Alec hegedült.

Ló és szekér döcögött arra, a bakon ülő férfi feléjük fordulva megbámulta őket. Aurora zavartan megtorpant, csupán azután folytatta, hogy a férfi elhaladt mellettük. Alec egyre élénkebben játszott, a lány pedig felemelt karokkal piruettezett; majdnem elveszítette a sálját.

– Állj! Mit műveltek?

Aurora megpördült, és a vörös arcú Ramsay bácsival találta szembe magát. Azért feddi meg, mert vasárnap táncol? Alec ünnepnapokon nem tartott órákat, de a családjuk gyakran töltött néhány kellemes órát zenével és tánccal vasárnap délutánonként.

– Ne haragudjon, bácsikám! – Alec leeresztette a hegedűjét, és felállt. – Túl hangos volt a zene? Kijöttünk, reméltük, hogy nem zavarjuk.

– De zavartok! – A férfi az útra pillantott, majd előretessékelte őket. – Befelé mind a ketten!

Alec és Aurora bizonytalan pillantást váltottak, majd követték a férfit a nappaliba. Csintalan gyerekeknek érezték magukat.

Odabent Mrs. Valcourt felpillantott a prédikációs könyvből. Tekintete a gyermekeiről a bátyjára siklott, homlokát aggodalmas ráncok barázdálták.

– A táncra ferde szemmel néznek errefelé – fordult feléjük Ramsay bácsi.

– Úgy érti, vasárnap? – kérdezte Alec. – Aurora csak egy variáció lépéseit járta el, amit én szereztem. Attól tartok, az én hibám volt, nem az övé.

– Nem, nem csak vasárnap – felelte Ramsay bácsi. – A tánc itt általánosságban nem megengedett.

– Nem értem – meredt a férfira Alec. Talán rosszul hallotta.

– Bizonyára viccel, bácsikám – mosolyodott el halványan Aurora. – Mint tudja, Alec táncmester.

– Tessék? – nyílt el a letaglózott Ramsay bácsi szája.

Alec gerincén félelem futott végig, de megacélozta magát, és egyenesen a nagybátyja szemébe nézett.

– Tánc- és vívómester vagyok, uram. Mint előttem az apám és a nagyapám.

– Igazán, Joanna – fordult a testvéréhez Ramsay bácsi rosszallástól elsötétült arccal. – Mielőtt idejöttetek, szólhattál volna, hogy a fiú folytatja a családi hagyományt.

– Tudtam, hogy nem helyeselnéd – felelte az asszony, és szemét lesütve félretette a könyvet.

– A foglalkozásom bizonyára nem meglepetés az ön számára – nézett Alec az édesanyjáról a nagybátyjára, fejében csak úgy száguldoztak a gondolatok.

– De az. És nem éppen kellemes. Tudtam, hogy a nagyapád táncmester volt, és mindennek a tetejébe francia. De az édesapád megesküdött, hogy ha beleegyezem, hogy elvegye a húgomat, hátat fordít a foglalkozásnak.

– Valóban hátat fordított – felelte Mrs. Valcourt. – Egy időre – tette hozzá.

– Megígérte. A becsületszavát adta! – rázta meg a fejét Cornelius Ramsay zavartan.

– Úgy vélem, a férfiak nem mindig tartják be az ígéreteiket – szorította össze a száját Mrs. Valcourt.

Percekre feszült csend támadt. A kandallóóra ketyegett. Aurora idegesen Alecre pillantott. Az édesanyjuktól sosem hallottak ilyesféle, szinte vádló szavakat.

– Jól sejtem, hogy homályos és rendszertelen leveleidre az a magyarázat, hogy a férjed visszatért a táncoktatáshoz, és a fiad a nyomdokaiba lépett? – Ramsay bácsi a piszkavassal átforgatta a kandallóban a parazsat. Kihívóan a húgára nézett, aki nem állta a tekintetét. – Lám, lám, lám! – folytatta a férfi élénken. – Ha elárultad volna a fiad foglalkozását, figyelmeztethettelek volna, hogy Beaworthyben nem táncolnak. És vajmi kevés igény van táncmesterre. Sőt, nem is lehetne kevesebb szükség rá. – Nagy hanggal visszatette a piszkavasat a tartóba.

– De... miért? – dadogott Alec.

– Az egyházközség legbefolyásosabb családjának, Lady Amelia Midwinternek, az utolsó gróf lányának a döntése.

– De miért? – tudakolta döbbenten, görcsbe ránduló gyomorral Alec. – Kvéker vagy efféle?

– A dolgok már így álltak, amikor évekkel ezelőtt az öreg Mr. Ley partnereként idejöttem. Isten nyugosztalja! – csóválta a fejét a nagybátyja.

– Nem értem. Azt állítja, egy törvény vagy rendelet kimondja, hogy itt nem lehet táncolni?

– Írott törvényről nem tudok – biggyesztette le az alsó ajkát Ramsay bácsi elgondolkodva –, de íratlan létezik. – Vállat vont. – Személyesen nem néztem utána. Nem érintett. Az effajta frivolság sosem érdekelt.

– De...

– Nem az ok a lényeg, fiam – tette Alec karjára a kezét a nagybátyja. – A lényeg, hogy itt, Beaworthyben már húsz éve nem táncolnak, és nem valószínű, hogy elkezdik, csak mert te idejöttél.

– Mama, miért nem szólt semmit? – nézett Alec az anyjára az események váratlan alakulásától elképedve. – Ha tudtam volna...

– Ha tudtad volna... – villámlott az asszony szeme. – Mi lett volna? Akkor is idejöttünk volna. Nem volt más választásunk. Nagylelkű bátyámnak köszönhetően van tető a fejünk felett. Legyünk hálásak!

– De nem élhetünk túl sokáig Ramsay bácsi jóindulatából, mama – erősködött Alec. – Saját keresettel kell rendelkeznem... hogy támogathassam önt és Aurorát.

– Jól mondod, fiam – bólogatott a nagybátyja. – Egy majd huszonöt éves fiatalembernek szüksége van bizonyos készségekre és képességekre, amikkel kitűnhet.

– Képzett tánc- és vívómester vagyok, uram – szegte fel az állát Alec. Habozott, majd hozzátette: – Bár egy ideig írnokoskodtam, mielőtt apám újranyitotta a táncakadémiáját.

– Á! Írnok. Nos, az hasznos.

– Sosem bántam meg a tapasztalatot – ismerte be Alec. – Miután édesapa mellett tanítani kezdtem, még akkor is segítettem az akadémia üzleti ügyeiben, vezettem a könyvelést, fizettem az adót, ilyesmiket.

– Nem segíthetne a jogi praxisodban, bátyám? – kérdezte Alec édesanyja reménykedve.

– Sajnos nem – rázta meg a fejét a nagybácsi, miután végiggondolta. – Jelenleg két segédem is van, és nincs szükségem újabbra. Nem is hallottam a közelben efféle pozícióról. De körbeérdeklődöm.

Alec örömet akart szerezni a nagybátyjának, de semmi kedve sem volt írnokoskodni.

– Talán nagyobb az érdeklődés a tánc iránt, mint hinné – vélekedett. – És vívást is tanítok. Talán találok növendékeket, akik vívni szeretnének tanulni.

– Eleget, hogy eltartsd magad? Igen valószínűtlennek tartom.

– Akkor messzebbre megyek tanítványokat keresni. Lehet, hogy a szomszédos falvakban több szerencsével járok.

– De az itteni népek főleg földművesek és munkások. Kevés tehetős családot érdekel a tánc.

– Honnan tudja?

– Nevezd erős megérzésnek! Szakmai véleménynek.

– Az nem árthat, ha megkérdezem.

– Ami azt illeti, árthat. A hírednek és a fogadtatásodnak. Nekem sem tesz jót.

– De...

– Nézd, Alec! – tartotta fel a kezét Ramsay bácsi. – Józan ember vagyok, és nem tiltom meg neked. Ugyanakkor azt tanácsolom, cselekedj megfontoltan és diszkréten! És ne kísértsd a sorsot azzal, hogy átmész a Buckleigh-birtokra vagy a szomszédjába, Medlandsbe! Adj magadnak mondjuk egy hetet, és ha addigra nem szerzel elegendő tanítványt, megvitatjuk a többi jövőre vonatkozó tervedet. Rendben?

– Ez logikusnak hangzik – értett egyet Alec édesanyja. – Igen nagylelkű, bátyám. Köszönöm!

Egy hét? – Alec benseje forrongott. Úgy érezte, élete irányítása lassan kisiklik a keze közül, és ennek cseppet sem örült.

Miután elszabadult, Alec kardra cserélte a hegedűjét, és ismét sétálni indult. Nem jobbra fordult a falu felé, hanem balra, a szabadba. A nagybátyja apró házikójában vajmi kevés lehetősége nyílt az egyedüllétre. Szüksége volt egy helyre, ahol gyakorolhatott, és megszabadulhatott a bosszúságától anélkül, hogy kritizálták, vagy korholták volna. Ahol ledobhatta a kabátját, és úriemberhez nem méltó módon megizzadhatott.

Rövid kardja észrevétlenül simult az oldalához. Végigsétált a kövezetlen úton, és érdeklődve figyelte az előtte elterülő erdős tájat.

Fallal körülvett temető mellett haladt el, a düledező sírkövek és a mészkő templom sokkal öregebbek voltak annál, amelybe a faluban ellátogatott. Nem volt benne biztos, hogy használják-e, ezért továbbsétált. Az út lombhullatókból és örökzöldekből álló csalitosba torkollott. Bár még csak februárt írtak, a madarak reménykedve daloltak. Úgy tűnt, itt, délnyugaton korábban köszönt be a tavasz. Talán mégsem minden olyan borús, mint hitte.

A távolból zaj és két hang ért el hozzá. A fák közt mozgásra lett figyelmes. Megállt, nem akarta, hogy léptei elárulják a jelenlétét: senkivel sem szeretett volna ilyen hangulatban találkozni. Nem tudta pontosan kivenni a fenyőágak mögött rejtőző alakokat, de valami felkeltette a figyelmét. Az útról óvakodva a csalitosba sétált, vigyázva, hogy ne lépjen a lehullott ágakra.

Kilesett egy vastag erdeifenyő mögül. Tisztábban látott. Két ló. Két ember. A lovak mögött egy férfi és egy nő állt kantárral a kézben, egymáshoz hajolva beszélgettek. Találka? – tűnődött. Mindenesetre rájött, hogy nincs joga közbeavatkozni.

Épp el akart fordulni, amikor az egyik ló lehajtotta a fejét, hogy a bozótban legelésszen, így neki tisztább rálátása nyílt a fiatal nőre: Miss Julia Midwinter volt az, akivel a templomban találkozott. Aki elvileg kilovagolt egy másik fiatal hölggyel. Mostani társa fiatal volt, de nem nőnemű. Jóképű, jól öltözött úriember zöld kabátban és sárgásbarna nadrágban. Miss Midwinter szemérmesen rámosolygott, és nagyon közel hajolt hozzá.

Alec lelki szemei előtt ismét megjelent Miss Underhill, belemart a bűntudat és a megbánás.

Miss Midwinter hirtelen egyenesen felé nézett. Zajt csapott volna?

A csinos szőke nő elkomorulva súgott valamit a társának, majd hangosabban hozzátette.

– Milyen kellemes meglepetés, hogy találkoztunk, uram! De most búcsúzom.

Alec megfordult és elsétált. A nő halk szavai nem csapták be. Miss Midwinter nyilvánvalóan megtévesztette az édesanyját. Mit tenne, ha a húgát egyszer ilyen kompromittáló helyzetben találná?

Mélyen elgondolkodva megbotlott valamiben.

– Vigyázzon! – morogta egy férfi. – A lábamba rúgott.

Alec megperdült, megijesztette a sértett férfihang. Nem vette észre, hogy valaki van a közelben.

Nem is csoda, mert a férfi szétvetett lábbal, háttal egy fának dőlve ült a földön a bozótban. Alecnél néhány évvel fiatalabb lehetett, jól öltözött volt, bár piszkos nyakkendőjét sárfoltok borították. Vagy... csokoládé?

– Elnézését kérem – szólalt meg Alec. – Nem vettem észre.

– Nos, nem történt baj – aludt ki a tűz a férfi sötét szemében.

– Ön... jól van? – kérdezte Alec bizonytalanul a férfi testtartását látva.

– Gondolom. Jó, hogy csizmát viseltem.

Alec lenézett a férfi lovaglócsizmájára, és észrevette, hogy az egyik egy fémcsapda fogságába került.

– Jóságos ég! Megsebesült?

– Nem súlyosan, azt hiszem.

– Hogyan segíthetek?

– Jól sejtem, hogy nincs magánál piszkavas vagy feszítővas? – gondolkodott el a férfi.

– Attól tartok nincs – emelte fel a kardját Alec. – Csak ez van nálam, de nem hinném...

– Kard? Hasznos jószág. Manapság nem mindenki cipel magával ilyesmit.

– Vívok – árulta el Alec. Attól tartott, ha a pengéjét használja, kicsorbulhat a hegye, de ki kell szabadítania a fiatalembert. Vastagabb ágat keresett a földön, majd a sebesült férfi mellé térdelt.

– Átkozottul bolond voltam, tudom – ismerte el a fiatalember. – A vadász nemegyszer figyelmeztetett, hogy ügyeljek a csapdákra. Valahogy mégis belesétáltam egybe.

Alec a kardja élét a fémfogak közé csúsztatta, és szétfeszítette őket, épp annyira, hogy bedughassa a vastag ágat.

– Talán valamikor vívhatnánk együtt – vizsgálgatta a kardot érdeklődve a fiatalember. – Bár kétségtelenül pocsékul vívok.

– Segíthetek pallérozni a tudását.

– Igazán? Kiváló!

Alec a botot emelőként használva szétfeszítette a csapdát.

– Várjon, amíg James értesül a dologról! – nyögött fel a fiatalember. – Életem végéig hallgathatom majd.

– James?

– A fivérem.

– Talán nem kellene értesülnie róla.

– Gondolom, nem ebből az egyházkerületből származik, különben tudná, hogy itt semmi sem marad titokban. Végül mindenki mindenről tudomást szerez. Ráadásul én sosem fosztanám meg a fivéremet egy jó nevetéstől, igaz? Vannak fivérei?

– Nincsenek. Csak egy húgom.

– Á! – bólintott a fiatalember. – Az ember a húgokkal gyengédebben bánik. Bár meg kell mondanom, Patience igencsak kiveszi a részét az ugratásainkból.

Alec óvatosan tartotta a szétnyitott csapdát, amíg a fiatalember kihúzta a lábát.

– Mindenesetre attól tartok, ezt nem titkolhatom el – nézte bánatosan a benyomódott csizmát. – Apám lakája dührohamot kap, ha meglátja, hogy az a sok fényezés mind kárba veszett.

– És a lába? – kérdezte Alec.

– Fáj, de úgy tűnik, rendben van – forgatta a bokáját a fiatalember.

Alec a kezét nyújtotta, és talpra segítette a férfit. Majdnem elveszítette az egyensúlyát, annyival nehezebb volt, mint amilyennek látszott. Álló helyzetben fény derült a fiatalember langalétaságára. Több centivel magasabbra nőtt Alecnél, és vagy tíz kilóval nehezebb is volt nála.

A fiatalember óvatosan ránehezedett a lábára, aztán összerándult.

– Eltörött? – kérdezte Alec.

– Nem hinném. De holnapra kék-zöld lesz, ha nem tévedek.

– Tessék, támaszkodjon rám! – ajánlotta fel a vállát Alec.

– Nem lakom messze. Medlandsben. Ismeri?

– Nem. Csak nemrég érkeztem Londonból. – Bár Alec emlékezett rá, hogy a nagybátyja említette a hely nevét. – Mr. Ramsay-nél, a nagybátyámnál szálltunk meg.

– Ismerem; édesapám ügyvédje. Nos, isten hozta Beaworthyben! Örülök, hogy jókor járt erre. – A fiatalember Alec felé nyújtotta sáros kezét. – Walter Allen.

A sáros kéz láttán Alec elővette a zsebkendőjét, és a férfi várakozó tenyerébe nyomta.

– Úgy tűnik, sáros földre esett.

– Valóban – nézett Walter a tenyerére, majd engedelmesen megtörölte. Előrenyújtotta a piszkos zsebkendőt. – Nagyon köszönöm!

– Tartsa meg! – legyintett Alec mosolyogva.

– Nem értettem a nevét – vont vállat a férfi, majd zsebre tette a szövetdarabot.

– Alec Valcourt, örvendek.

– Én is – mosolygott Walter.

Átkarolta Alec vállát, és a fák közül lassan kisétáltak az útra. Nem messze a fallal körbezárt temetőtől kovácsoltvas kapuhoz értek, amelyről oroszlánfejek néztek le rájuk vicsorogva a fémvoluta tetejéről.

– A Buckleigh-birtok – magyarázta Walter, látván, hogy Alec végignéz a hosszú felhajtón.

– Ott élnek Midwinterék?

– Találkozott velük?

– A templomban – felelte Alec.

– Á! – szegte fel az állát megértően Walter. – Igen. A szomszédjaink. – Elfordította a fejét. – Medlands ott van, az út túloldalán.

Nyitott, hívogató bejáratot láttak, a finoman kanyargó felhajtó két oldalán kőoszlopokkal, ádáz oroszlánok nélkül, amelyek elijeszthetnék a vendégeket.

Azon túl állt a modern, jó állapotban lévő ház, talán nemrég újították fel. Meleg, vörös téglából épült fehér keretes ajtókkal és ablakokkal. Az oromzatos, magas kéményekkel teli tetőt egy vidám, fehér kupola koronázta meg.

A férfi szerény, önmagát hibáztató viselkedése dacára nyilvánvalóan gazdag családból származott.

Alec a házra pillantva egy szőke fejet vett észre az egyik emeleti ablakban. Rebbent a függöny, és az alak eltűnt. Néhány pillanattal később elérték a főlépcsőt, ekkor kivágódott az ajtó, és egy fiatal nő sietett ki rajta. Sápadt arcát, amely maga volt az aggodalom, a legszőkébb fürtök keretezték, amelyeket Alec valaha is látott.

– Walter! – kiáltotta. – Jól vagy?

– Igen, bogaram!

– Akkor miért bicegsz? Mi történt?

– Apránként elmondom, mert tudom, hogy úgyis kiszeded belőlem. De először hadd mutassam be a megmentőmet! – Elengedte Alec vállát, és a húgára mutatott. – Miss Patience Allen, a húgom, Mr. Alec Valcourt, Beaworthy új lakója.

A lány tágra nyílt kék szemmel fordult a férfihoz. Alec azon kapta magát, hogy Miss Midwinterhez hasonlítja, bár annak a hölgynek a haja sötétebb volt, inkább a mézhez hasonlított. Miss Allen szeme nagy és ártatlan volt Miss Midwinter mindentudó tekintetéhez viszonyítva.

– Azt hiszem, ma találkoztunk a templomban, Mr. Valcourt – jegyezte meg Miss Allen. – Engedje meg, hogy kifejezzem szívből jövő nagyrabecsülésemet az egész családom nevében. Még jobb, bejön, és megismerkedik velük! Tudom, hogy mama és papa meg akarja majd köszönni.

– Nem szeretnék zavarni – tétovázott Alec.

– Cseppet sem zavar – nyugtatta meg Walter.

– Épp itt vannak a szalonban. Erre! – Miss Allen megfordult, és átkísérte őket az előcsarnokon. Kinyitott egy széles faajtót, és Alec a házi boldogság festményre illő jelenetét pillantotta meg. Negyven-negyvenöt éves nő ült a tűz mellett hímzőrámával a kezében. Épp abbahagyta a foglalatosságát, és gyengéd örömmel figyelte, ahogy a férje kekszet tart a vadászkutya elé, amely lelkesen a hátsó lábára állt. Az ajtónyitódás hallatára a férfi odaadta az ebnek a jutalmát, és szeretetteljes „Jó fiú!” szavakkal megdicsérte. Majd felállt, és udvarias mosollyal az ajtó felé fordult.

Magas, jóvágású férfi volt, sötétszőke hajába ősz tincsek vegyültek. A felesége hasonlóképp vonzó jelenség volt, fakó, szőke fürtökkel és egy fiatal lány gödröcskéivel. Felállt, majd a férje mellé lépett.

Walter bemutatta Alecet, és elmesélte a találkozásuk történetét. Eközben Sir Herbert és Lady Allen úgy mosolygott a férfira, hogy még a szemük is csillogott. A férfit elöntötte a melengető érzés, hogy elfogadják és értékelik. Azonnal kifejezésre juttatták őszinte hálájukat, mindketten lelkesen kezet ráztak vele.

Sir Herbert ragaszkodott hozzá, hogy megvizsgálja Walter lábát, és ráparancsolt, hogy üljön le egy közeli székre.

A vizsgálat alatt Walter bátyja, James lépett be zöld kabátban, sárgásbarna nadrágban és magas szárú csizmában: lovaglóöltözékben. Alec riadtan ismerte fel benne a férfit, akit Miss Midwinterrel látott a közeli erdőben.

Megkönnyebbült, hogy akkor talán semmi illetlen nem volt abban, hogy Miss Midwinter megállt beszélgetni a szomszéddal, miközben kilovagolt. Mr. Allen nyilvánvalóan nem enyelgett az ifjú hölggyel.

James Allen aranybarna fürtjei glóriaként keretezték az arcát, a vonásai finomak voltak. Még Alec sem tudta nem észrevenni, hogy rendkívül jóvágású fiatalember. Megjelenésében nagyon hasonlított a húgára, Patience-re. És mindketten hasonlítottak a szüleikre. Alec kissé elgondolkodott, vajon Walter kire ütött?

Az ifjabbik fivér elismételte a történetet, mire James Allen köszönetet mondott Alecnek, és kezet rázott vele, igaz, a szüleinél visszafogottabban.

De amint James a fivéréhez fordult, a visszafogottsága tovaszállt. A szeme csillogott, az ajka körül mosoly játszott. Ahogy Walter megjósolta, James azonmód ugratni kezdte.

– Csak még egy csapdát ne, Walter! Akkor az... kettő vagy három az idén?

Walter szégyenlős mosollyal húzta össze magát.

– Kiálthattál volna – jegyezte meg James. – A közelben lovagoltam.

Alecnek feltűnt, hogy a férfi nem említette a találkozását Miss Midwinterrel, és eltűnődött, vajon miért.

– Meg kellene kérnünk Hoopert, hogy fesse a csapdákat sárgára, hogy így figyelmeztessen téged, valamint az összes rókát és menyétet. Mit gondol, papa? A vadakat vagy Walt lábát óvjuk meg?

– Vad sok akad ebben az erdőben – mosolygott az apja –, de Walternek csupán két lába van. Inkább az utóbbit mentsük.

– Egyetértek – bólintott James. – A beaworthyi krikettklub valóban szorult helyzetbe kerülne, ha a legjobb dobójátékosunk bicegve jelenne meg. – Kezét öccse fiatalabb, ám szélesebb vállára tette. – A viccet félretéve, örülök, hogy jól vagy, öregem. Ígérd meg, hogy legközelebb jobban vigyázol magadra, ha csatangolni indulsz.

– Úgy lesz – mosolygott Walter.

– Sajnos a szakácsnak szabadnapja van, Mr. Valcourt, különben meghívnánk vacsorára – szólt közbe Lady Allen.

– Igazán hálás vagyok, Lady Allen. De semmi szükség további köszönetre.

– Még nem kóstolta Mrs. White pudingját – viccelődött Walter. – Különben nem mondana nemet ilyen gyorsan.

– Akkor majd máskor – indítványozta Sir Herbert.

– Köszönöm, uram! – hajtott fejet Alec.

Eszébe jutott a nagybátyja intése, hogy ne folyamodjon tanítványokért a Buckleigh-birtokon és Medlandsben. De még ha meg is feledkezett volna róla, akkor sem szívesen használta volna ki ezt a számára kedvező helyzetet, nem akarta elrontani a pillanatot azzal, hogy a támogatásukat kéri. Apja kritikus hangja visszhangzott a fülében: Légy meggyőzőbb és öntudatosabb! De nem törődött vele.

– És remélem, valamikor vívhatunk is – tette hozzá Walter. – Jamesszel vettünk néhány leckét, de már évekkel ezelőtt.

– Ezért is sétáltam ma – magyarázta Alec. – Reménykedtem benne, hogy egy elhagyatott helyet találok, ahol gyakorolhatok, de...

– Ehelyett rám talált – nevetett Walter, majd hozzátette: – A temetőt nem nagyon használják. Vagy szívesen látjuk itt.

– Talán miután meggyógyult a lába – javasolta Alec.

– Ó, néhány napon belül kutya bajom sem lesz! – Walter óvatosan visszahúzta a zokniját.

– Ne siesd el, Walter! – figyelmeztette az édesanyja. – És nem tudom, hogy az-e a legjobb időtöltés a számodra, ha kardokkal játszadozol.

– Aggódik, hogy levágom a saját fejemet – Walter mosolyogva Alechez fordult. – Láthatja, hogyan előz meg a hírem.

Harmadik fejezet

A tánctanulás fontos feladata volt a hölgyeknek és uraknak, így része az úri és félig-meddig úri neveltetésnek.

Susannah Fullerton: A Dance With Jane Austen

(Egy tánc Jane Austennal)

Julia visszavezette a lovát a Buckleigh-birtok istállójába, ahol lekantározta Szilajt, míg a lovász kioldotta és elvitte a nyerget. Julia ragaszkodott hozzá, hogy maga csutakolja le az állatot, előbb lóvakaróval, majd kefével, a lehető legtovább halogatva, hogy visszatérjen a házba.

– Úgy-úgy, édes kislány! Szépségem! – suttogta a kanca üstökét simogatva.

Végül felsétált a szobájába, menet közben véve le a kalapját. Majd csengetett a szobalánynak, hogy segítsen neki átöltözni a lovaglóruhájából.

Várakozás közben leroskadt az öltözőasztalnál álló támlátlan székre. Megpillantotta a rézsellőt az asztalon, a kezébe vette, és azzal játszadozott, miközben visszagondolt a délutánra. A kirándulás nem úgy alakult, ahogy remélte. Nem Medlandsbe lovagolt, ahogy az édesanyjának mondta, hanem a patak felé, ahol Cedric Bullmore szeretett horgászni. A tiszteletes folyton dicsekedett a fia horgászsikereivel, halakhoz kapcsolódó történeteket szőtt „az emberek halászáról” szóló prédikációiba. És Julia is úgy tervezte, hogy halászik egy kicsit...

Julia a fák rejtekében lovagolt, hogy észrevétlenül megszemlélhesse a helyszínt. Ha Cedric édesapja is a fiával tartott, megfordul és hazalovagol. Nem akarta, hogy a tiszteletes jelentse az édesanyjának, hogy látta őt egyedül lovagolni. Le sem száll a nyeregből, míg nem biztos a dolgában.

Megállt az erdő szélén, és a patak felé kémlelt. A férfi ott állt a parton, csizmában, széles karimájú kalapja árnyékot vetett az arcára, a horgászbot meghajlott, ahogy próbálta kihúzni a halat.

Cedric Bullmore nem nézett ki olyan jól, mint James Allen vagy az új férfi, akivel a templomban találkozott. Rendkívül vékony volt, az orra hosszú, és szeretett fecsegni, mint az édesapja. De úriember volt, és ami még fontosabb: nemrégiben tért vissza nagy európai körútjáról, és Julia szeretett volna hallani a kontinensen tett utazásairól.

Elképzelte, hogy Cedric Bullmore felesége, és beutazza vele a világot...

Bejárnák Spanyolországot, Franciaországot és Itáliát. Gondoskodó keze között a férfi kikerekedne, és megtanulná fékezni a nyelvét. Egymásba karolva járnák végig a művészeti galériákat, palazzókat és az ókori római romokat. Amerre csak járnak, Cedric büszkén és szerelmesen úgy mutatná be, mint mi esposa, ma femme vagy amore mio{3}. Bájos kávéházakban étkeznének, és meghívást kapnának divatos bálokba. Régi panziókban szállnának meg, csodálatos kilátásban gyönyörködnének külön szobáikból...

Pislogva ébredt az álmodozásából, kivette a lábát a kápából, és a földre csusszant. Gyeplővel a kezében Szilaj háta mögül figyelte, ahogy Cedric kifogja a makacs halat. Meg akarta várni, amíg a férfi beleteszi a zsákmányt a kosarába, és...

– Julia? – szólította meg egy férfihang.

A lány összeszoruló gyomorral megfordult.

James Allen lovagolt felé, és nem tűnt túl lelkesnek.

– Hol a lovásza?

– Üdv, James! – erőltetett magára egy mosolyt Julia. – Hogy van ezen a gyönyörű napon?

– Megkönnyebbülten, most, hogy találkoztunk. – A férfi felemelte a kezét. – Ott áll Cedric Bullmore. Mit gondolt volna a tiszteletes fia, ha kíséret nélkül megy oda hozzá? Fikarcnyit sem érdekli a jó híre?

– Úgy vélem, teljességgel elfogadható, ha valaki a saját birtokán lovagol – szegte fel az állát Julia.

– Akkor miért nem a nyeregben ül? – szállt le James. – Mondja, hogy nem azt tervezte, hogy odamegy, és egyedül beszél vele.

– Miért ne? – váltott taktikát Julia közelebb lépve és a hangját lehalkítva. – Magával is egyedül beszélek.

– Tudom. És ha Mr. Bullmore meglát minket együtt, azt hiheti, hogy mi...

– Azt hiheti, hogy mi... micsoda? – mosolygott Julia a fiatalember angyali arcába. Ha úgyis mindenki arra számít, hogy egy nap összeházasodnak, ki is deríthetné, létezik-e közöttük a vonzalom szikrája. Különösen így, hogy a férfi tönkretette a terveit.

Még közelebb hajolt.

– Arra a következtetésre juthat, hogy mi... jegyesek vagyunk. – James feszülten hátrahúzódott.

– Ez természetesen nem igaz – húzta el a száját bosszúsan Julia.

– Nem. De akkor is...

Julia mozgást látott a szeme sarkából, és az erdő felé pillantott. A fák között állt valaki, akit félig eltakart egy fenyőág: az újonnan érkezett férfi, akivel a templomban találkozott. A lány füle elvörösödött zavarában, de felháborodása gyorsan győzedelmeskedett. Miért kémkedik ma mindenki utána?

– Rendben, James, igaza van. Felsegítene? – suttogta a lány durcásan összeszorított ajka között.

– Nem vagyok lovász – habozott a férfi. – Valószínűleg átlökném a ló másik oldalára. Inkább vezesse vissza!

– Nagyon lovagias! – fújtatott Julia. Majd a hallgatózó kedvéért hangosabban hozzátette: – Milyen kellemes meglepetés, hogy találkoztunk, uram! De most búcsúzom.

Az emlék hatására Juliát még most, szobája magányában is a zavar, a bosszúság és a... csalódás kellemetlen érzése öntötte el. Muszáj James Allennek ilyen unalmas fajankónak lennie? Ilyen fojtogatóan illedelmesnek?

Remélte, hogy az újonnan érkezett Mr. Valcourt hallgat azzal kapcsolatban, hogy egyedül látta a férfival. Nem mintha az édesanyja bármilyen illetlenséget feltételezne az úriember Mr. Allenről, de meglenne az ürügy, amelyre eddig várt, hogy rávegye a férfit a színvallásra. És Julia erre még nem állt készen. Nem volt benne biztos, hogy valaha is készen áll majd.

Lenézett a kezében tartott rézsellőre. Félig nő, félig hal. Ez volt az egyetlen ajándék, amelyet az édesapjától kapott, legyen bármennyire különös is.

Nagy kár, hogy ezen a napon ez volt az egyetlen hal, amelyet fogott.

Alec úgy tért vissza a nagybátyja házába, hogy nem gyakorolt annyit, amennyit szeretett volna, de a rövid séta és a találkozás az Allen családdal furcsamód feltöltötte energiával. Legalább egy lehetséges vívótanítvány, gondolta. Sőt, esetleg barát.

Talán mégsem olyan sötét a helyzet Beaworthyben, mint ahogy Ramsay bácsi állította. Ideje működésbe hozni a tervét.

Nagybátyja házvezetőnője vasárnap délutánonként kimenőt kapott, de Alec megtalálta az inast, akitől ollót és vasalót kért. Előbbivel gondosan átszabta a szórólapokat, aztán felforrósította a vasalót, és kivasalta az ingét meg a legjobb nyakkendőjét.

A múltban jó szolgálatot tett, ha elegánsan öltözött fel, amikor lehetséges tanítványokkal találkozott, úgyhogy holnap is ezt fogja tenni. Kikefélte a legjobb szalonkabátját, kikészítette a nadrágját és a legdivatosabb mellényét. Hiányzott neki apja inasa, Lester, aki kiváló állapotban tartotta a báli és az utcai cipőket meg csizmákat, felsegítette Alecre szűk szabású kabátjait, és megkötötte a bonyolultabb nyakkendőcsomókat. De tavaly el kellett engedniük, és Alec megtanulta mindezt egyedül elintézni.

Összeszorult a gyomra, ha a másnapi bejelentés nélküli és valószínűleg kéretlennek tartott látogatásokra gondolt. A munkának ezt a részét sosem szívelte, és az apja mindig kritizálta ezért. Hogy megőrizze jó kedélyét, nem törtető apjára, hanem charme-os, gyengéd nagyapjára gondolt, aki őszintén hitt abban, hogy a tánc boldogságot és elégedettséget hoz az ember életébe. Hogy a tánc- és vívóleckék fizikai és társadalmi szempontból is segítenek az embereknek. Őszintén törődött a tanítványai sikereivel. Fiatalabb korában ő volt a legerősebb férfi, akit Alec csak ismert. Divatos kabátja és pallérozott modora alatt kemény izmokat és erőt rejtett, amelyet a vívással és tánccal töltött óráknak köszönhetett. Alec tőle tanulta, hogy a férfi lehet erős, elegáns és gondoskodó egyszerre. Ilyen táncmesterré akart válni, akár kereste a tanítványokat, akár tanította őket.

Isten legyen velem! – suttogta, miközben nyugovóra tért. Ha a nagybátyja figyelmeztetésének csak a fele igaz, minden segítségre szüksége lesz.

Reggel Alec gondosan felöltözött, és egyedül fogyasztotta el a teából és pirítósból álló reggelijét az étkezőben, mivel a többiek még nem jöttek le. Aztán a szórólapokkal és a nagybátyjától kapott térképpel a kezében útra kelt.

Figyelembe véve Ramsay bácsi tanácsát, úgy döntött, bejárja egész Beaworthyt, a külterületekkel kezdve.

A Sheepwash Roadhoz sétált, majd keletre indult, kifelé a faluból. Az út egyik oldalát élő sövény szegélyezte, a másikat a patak meg egy mező. Tehénkolompok kongása és juhok bégetése jelezte, merre jár. Először egy kis házhoz és melléképülethez ért: kovácsműhely lehetett. Nem tartotta valószínűnek, hogy a kovács vagy a gyermekei a tanítványai lehetnének, így megállás nélkül haladt tovább.

Nem messze onnan takaros, fehér, nádfedeles házikó állt. A nagybátyja házára emlékeztette. Talán kereskedő vagy valamilyen mesterember otthona lehet. A kötélhinta gyermekekre utalt, igazán ígéretes. Megacélozta magát, az ajtóhoz lépett, és kopogtatott.

Takaros, középkorú nő nyitott ajtót.

– Jó napot, asszonyom! – emelt kalapot Alec. – Mr. Alec Valcourt vagyok, eddig Londonban éltem, most érkeztem Beaworthybe. Tánc- és vívómesterként jól ismerem az új és divatos táncokat. Vannak gyermekei, asszonyom? A tánc fontos ismeret az ifjú hölgyek és urak számára.

– Nem, uram – ráncolta a homlokát az asszony. – Mi semmiféle táncot nem akarunk errefelé. Kerekedjen fel, és vissza se jöjjön! – Mielőtt Alec szóra nyithatta volna a száját, becsukta az ajtót.

Délig a férfi még négy ígéretesnek tűnő ajtón kopogtatott be hasonló eredménnyel. Ne add fel! – biztatta magát. Sikerülni fog!

Jómódra utaló parasztházat látott a földeken túl, amely mellett fészer és fáskamra állt. Még egyet, mondta magának. Barátságos, farkát csóváló kutya jött elé, és a fejét nyújtotta, hogy megsimogassa. Alec nem teljesítette a kívánságát, de ezt jó jelnek vette. Kopogtatott, mire egy negyven körüli, bajszos férfi nyitott ajtót.

Alec ismét bemutatkozott, felajánlotta a szolgálatait, majd feszülten várta a férfi válaszát.

– Óóó! – szólalt meg a férfi, mintha Alec valami nagy rejtélyt válaszolt volna meg. – Láttam, hogy megállt Williamséknél az út túloldalán. Kíváncsi voltam, mit árul. Útilaput kötöttek a talpára izibe, igaz?

– Igen – vallotta be Alec.

– Én megmondhattam volna. Williamsék és a legtöbben errefelé béresgazdák. A Buckleigh-földeken dolgoznak. Én nem. – A mellkasa kidülledt beszéd közben. – A földem teljesen az enyém. A fiam, Bertrand segít megművelni.

– Tehát... – kezdte Alec reménykedve – esetleg érdekelné önt vagy a fiát tánclecke?

– A tánc segít a föld megművelésében? – kérdezte a gazda, miután végiggondolta. – Segít Bertie-nek vetni?

– Nem közvetlenül – ismerte be Alec. – Bár kiváló testmozgás, és eleganciát...

– Bertie-vel bőséges testmozgásban van részünk, én mondom. És nemigen van szükségünk eleganciára. De azért köszönöm, és minden jót kívánok!

– Eszébe jut esetleg valaki, akit érdekelhetnek tánc- és vívóórák? – nyelte le további érveit Alec.

– A maga helyében én Stricklandéket keresném fel, a Holsworthybe vezető út mentén laknak – fonta össze a férfi a karját ajkát biggyesztve. – Mindig többnek képzelték magukat másoknál. Olyan magafajták, gondolom. Ne vegye sértésnek!

Alec mosolyt erőltetett magára.

Már túl későre járt gyalog elindulni Holsworthybe, ezért úgy határozott, ellátogat a lányok magániskolájába, azon kevés helyek egyikére, ahol Ramsay bácsi lehetséges növendékeket jelölt a térképén.

Visszasétált a faluba, majd azt a mellékutat választotta, amelyet a nagybátyja bejelölt. Négyszögletes, cseréptetős házat pillantott meg. A kapu apró tábláján az állt: Miss Llewellyn Lányiskolája Bentlakóknak és Bejáróknak.

Alec jobb kedvre derült. Számtalan londoni iskolában tartott rendszeresen táncórákat. Az efféle iskolák mindig felfogadtak rajz- és táncmestereket, hogy bővítsék a tantervet. Úgy gondolta, itt jól fogadják majd.

Az igazgatónő – a húszas évei végén járó, egyszerű, sovány nő – visszafogott udvariassággal üdvözölte a szalonban. Átvette az egyik szórólapot, és sóvárogva elolvasta. Felpillantva felsóhajtott.

– Bár nagyon szeretném felajánlani a lányoknak a tánctanulás lehetőségét, attól tartok, nem tehetem.

Bár Alec gyomra összeszorult, sikerült megőriznie közönyös arckifejezését.

– Megkérdezhetem, hogy miért nem?

A nő bólintott.

– Tudja, Lady Amelia Midwinter a legfőbb támogatónk. Ösztöndíjat ajánl fel az arra érdemes lányoknak, akik amúgy nem engedhetnék meg maguknak a tandíjat. És időről időre ő és a lánya tanítják olvasni a kisebbeket.

Alec ezen meglepődött.

– Azt a csembalót is Lady Amelia adta a diákjaimnak – mutatott Miss Llewellyn a szoba túloldalára. – Maga a nagylelkűség, és én nem mehetek szembe vele ebben a kérdésben. De köszönöm, hogy ránk gondolt – állt fel az igazgatónő.

Alec fáradtan, éhesen és kedvetlenül tért haza. A szerény vacsora a nagybátyja asztalánál nemigen derítette fel vagy erősítette meg. Ahogy az sem, hogy teljes kudarcról kellett beszámolnia.

Vacsora után Aurora és az édesanyjuk visszavonult a szalonból.

– Alec, gondolkodtam – szólalt meg Ramsay bácsi a távozásuk után. – Ha Holsworthyben vagy távolabb keresnél diákokat, akkor valahogy el is kell jutnod oda. – Felállt, majd intett Alecnek, hogy kövesse. – Gyere velem!

A férfi követte a nagybátyját hátra az istállóhoz. Ramsay bácsi kinyitotta az ajtót, és belépett. Alec ment utána, és letaglózta a széna, a bőr és a trágya erős, dohos szaga. Odabent három bokszot látott, kettőben lovakat, a harmadikban szénát és szalmát tartottak.

– A tiéd. Már ha megbirkózol vele – fordult hozzá a nagybátyja széles mosollyal.

– Tessék?

– A világosbarna ló. A pej a kocsihúzó lovam.

Alec szeme összeszűkült. Gyakorlatias, garasoskodó nagybátyja lovat ad neki? Biztosan van valami bökkenő.

– Hogy érti azt, hogy ha megbirkózom vele?

– Nem túl jól trenírozott ló, ami azt illeti, és a modora is szörnyű – ismerte be a nagybátyja. – Tudhattam volna, amikor egy ügyfél ezt adta a költségei fedezéseként.

– Lovagolt rajta?

– Egyszer – húzta el a száját a nagybácsi. – Rövid lovaglás volt. Beismerem, nem szántam rá időt, hogy foglalkozzam vele. Az irodám sétatávolságban van. A hosszabb utakra pedig hintóval megyek. Ráadásul nemigen érdekel a kedvtelésből való lovaglás... az pedig még kevésbé, hogy a nyakamat szegjem.

– Meglep, hogy nem adta el.

– Talán azt kellett volna – vont vállat Ramsay bácsi. – Furcsamód úgy érzem, a pej lovam örül a társaságnak. Már nem viszem el a hintót olyan gyakran, mint egykoron. Azt hiszem, magányos lenne itt teljesen egyedül.

Alec különös sivárságot látott a nagybátyja szemében. Ráébredt, hogy Cornelius Ramsay tud egyet s mást a magányról. Eltűnődött, vajon a nagybátyja magányos volt-e az érkezésük előtt. Vagy most is az?

– Nos? – kérdezte a férfi nyersen, miután megköszörülte a torkát. Mintha megérezte volna, min töpreng az unokaöccse.

– Sajnálom, bácsikám – fontolta meg az ajánlatot Alec. – De nem engedhetem meg magamnak, hogy lovat tartsak, amíg az anyagi helyzetem nem rendeződik.

– Tisztában vagyok vele – legyintett Ramsay bácsi. – Van tapasztalatod a lovakkal?

– Attól tartok, nem sok.

– Tudod, hogyan kell felnyergelni?

– Nem.

– Nos, akkor még több a tanulnivalód. – A férfi vállon veregette Alecet, és kifújta a levegőt. – Ideje felfedezned, hogy az élet többről szól, mint a tánc.

Talán, gondolta Alec. De abban kételkedett, hogy élvezni is fogja, vagy feleolyan jó lesz benne. Mégis vonzotta a gondolat, hogy saját lova legyen. A lovaglás úriemberek foglalatossága. Nem értett hozzá, de a ló szép jószágnak tűnt, homokszínű szőrét éles kontrasztként fekete foltok pettyezték, és egy sötét vonal húzódott a gerince mentén. Nem egy vén gebe volt, amelynek a hátán kínos lenne mutatkozni. De a nyakát sem akarta kitörni.

– Abe még fel is nyergeli neked, ha szeretnéd – tette hozzá a nagybátyja.

– Köszönöm, bácsikám! Hogy hívják?

– Eredetileg Apollónak. De én egyszerűen Barnának hívom. Illik rá, nem gondolod? – Nagybátyja szája ritkán látott mosolyra húzódott. – Nos, magatokra hagylak benneteket, hogy megismerkedjetek.

Amint Ramsay bácsi visszatért a házba, Alec kinyújtott kézzel elindult a boksz felé, és azon tűnődött, vajon olyan ostobán fest-e, ahogy érzi magát. A ló nem kutya, Valcourt! – korholta magát, de nem ismerte jobb módját, hogy üdvözölje az ismeretlen lovat. A jószág megfeszült, aztán hosszúkás pofáját Alec felé fordította, és kérdően ránézett. Figyelő, hosszú szempillával keretezett szeme miatt a ló a szomorú tekintetű igazgatónőre emlékeztette Alecet.

– Semmi baj, fiú, nem akarlak bántani – szólította meg halkan. A ló nem húzódott el tőle, ahogy várta. Megérinthette a jószág sprőd üstökét. Az állat megszaglászta kinyújtott kezét, Alec érezte bársonyos ajkát és meleg leheletét. Azt kívánta, bár lenne sárgarépa vagy kockacukor a zsebében.

Azon tűnődött, vajon fel tudná-e szerszámozni, vagy legalább vezetőszárat tenni a nyakára. Ide-oda tekingetett hámot vagy kötőféket keresve, de helyette a nagybátyja inasát, Abe-et pillantotta meg, aki kíváncsian méregette, amikor belépett az istállóba.

– Üdv!

Az ősz öregember bólintott, és nekilátott a lószerszám fényesítésének.

– A nagybátyám azt mondja, maga fel tudná nekem nyergelni holnapra.

– Igen – bólintott Abe. – Felnyergelni a legkönnyebb rész. Mikorra legyen készen?

– Szeretnék kilencre Holsworthybe érni. Mondjuk... fél nyolcra? Maga szerint az elegendő idő?

– Ó, azt mondanám, rengeteg. Több mint elég.

Alecnek nem tetszett a férfi sokatmondó tekintete, de szótlan maradt.

{1} Szélsõséges, panteizmust és szabad szerelmet hirdető vallási csoport tagja. A regény folyamán gúnyosan így hivatkoznak a bibliai keresztényekre, de a két vallási irányzat nem sok mindenben hasonlít egymásra. – A szerk.

{2} A szeretetre méltó győztes. (francia)

{3} a feleségem (spanyol, francia), szerelmem (olasz)