Sirbik Attila

ST. EUPHEMIA

regény

Forum Könyvkiadó

Magvető Könyvkiadó

© Sirbik Attila, 2015

© Magvető, 2015

© Forum, 2015

Magvető Könyvkiadó és Kereskedelmi Kft.

Budapest

www.magveto.hu

www.facebook.com/magveto

e-mail: magveto.kiado@lira.hu

Forum Könyvkiadó Intézet

Újvidék

www.forumliber.rs

www.facebook.com/ForumKonyvkiado

e-mail: direktor@forumliber.rs

A kiadásért felel Virág Gábor igazgató-főszerkesztő és Nyáry Krisztián igazgató

Recenzens: Orcsik Roland

Szerkesztők: Sági Varga Kinga és Szegő János

Műszaki szerkesztő: Gaston

Fedőlapterv: Davor Gromilović

ISBN 978-963-14-2912-1

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A szerző a regény megírásának idején az NKA alkotói ösztöndíjában részesült.

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap, valamint Vajdaság Autonóm Tartomány Művelődési és Tájékoztatási Titkársága támogatta

Bernadettnek

„De mikor eljő a teljesség,

a rész szerint való eltöröltetik”

(1Kor 13,10)

0.

HA KÉTSÉGBEESÜNK

És megfordulhat minden: az

elhallgatás voltaképp a

kimondás iszonytató

gyomorgörcse, a kimondás

szabadságában rejlik az emberi

bezártság legsötétebb alakzata.

Három éve, hogy kitört a háború. Akkor azt sem tudtuk, mi történik. Néhány nappal később hallottuk a rádióban, hogy Szlovénia nem akar többé Jugoszlávia része lenni, mi meg nem akartunk otthon lenni, úgyhogy a határövezetben tébláboltunk, ahol óriási kocsisor alakult ki azon a nyáron, rengeteg volt a külföldi, főleg a német, mind a horvát tengerpartról húzták a belüket gyors ütemben haza, be volt szarva mindenki, legalábbis így utólag biztos vagyok benne, akkor erről sem volt semmiféle fogalmunk, meg arról sem, hogy mi ez a nagy tömeg, hosszan kígyózó kocsisor a határátkelőtől szinte Szabadka központjáig, végig a halasi úton, Karađorđe szerb király útján. Kibicikliztem a Kishuszárhoz, van termoszod, van otthon kettő is, még az oroszok hagyták itt Józsi bácsinál, ja, ő is oroszozott, mi, a faterék is, hát annyi szart, amit azok itt hagytak, ennek a termosznak is már repedt a teteje, de csak ez van, ezt vittük mindig Rovinjba. Tényleg, hogyhogy az idén nem mentek Rovinjba, nincs pénz vagy mit tudom én, nem értettem semmit abból, amit otthon beszéltek, kávét kéne főzni, ezek a németek itt éjszakáznak, már napok óta ekkora a sor, főzzünk kávét, hozd a termoszt, én szerzek plasztikpoharakat, a kicsit egy, a nagyot két márkáért fogjuk árulni, olyan idegesek voltak a németek, azt hittük, azért, mert éjszaka nem tudnak aludni meg a mi kávénktól pörögnek be ennyire, de utólag most már tudom, hogy attól féltek, utoléri őket egy golyó a határ innenső oldalán vagy lezárják az átkelőket, aztán szevasz.

Azt mondja apám, hozzak le cukrot meg lisztet a padlásról, nem tudom, hol van, majd megtalálod, nem jártam még a padláson, épp itt az ideje, menj előre, mutasd meg a gyereknek, hogy ez semmit sem tud magától megcsinálni, mit lélegzel ekkorákat, nem lélegzek, hát hallom, dehogynem lélegzel, csak az lélegzik ekkorákat, aki be van szarva, tán be vagy szarva feljönni a létrán, nem vagyok beszarva. Az állkapcsom görcsöl, visszafojtom a lélegzetem, hogy kerülök ide, minek vagyunk itt, miért nem vagyunk Rovinjban, ott nincs padlás, ott nem kell cukorért meg lisztért menni a padlásra, ott hal van ebédre mindennap, a halszag bebújt a bőrünk alá, a lavórban nem tudom lemosni magamról a halszagot, mindennap olcsó húsú makréla meg szardínia, mindennap bő olajban kisütött, pirospaprikás lisztbe forgatott hal, itt meg csak nagy ritkán a tejpiacról hazahozott élő ponty vagy harcsa a kádban, a harcsát jobban szeretem a bajusza miatt, este utálok a kádban fürödni, úgy érzem, a seggem lyukába is behatol a halszag.

Anyuka, küldjön pénzt, maradni szeretnénk még két hetet, valahogy kiszorítjuk, ha kell, gyümölcsön élünk egész nap, de tudja, milyen a gyerek, már a hal is a könyökén jön ki, mindennap pirospaprikás lisztbe forgatott szardíniát vagy makrélát sütök ki bő olajban, az a legolcsóbb a halpiacon, legalább friss, hajnali fogás, halszagú az egész lakás, a szomszéd a múltkor lekiabált a másodikról, elfelejtettem szólni neki, hogy szedje be a friss mosást, küldjön pénzt, anyuka, legalább a szardíniát meg tudjuk venni. Otthon mi a helyzet, itt olyasmiket beszélnek, hogy háború lesz, el sem tudom képzelni, remélem, anyuka jól van, hétfőn bemegyek a Jugobankba, remélem, addig megérkezik a pénz, a gyerek csókolja. Nem tudom, Sanyi hol van, állandóan eltünedezik, állandóan a nudistákhoz megy napozni, a tengerbe be nem jönne egy istenért sem, a gyereket meg hogy vigyem oda, egész nap nem is látjuk, valami bántja, vagy csak egyedül akar lenni, én nem tudom, próbáltam a gyerekből kiszedni, mit mondott neki, de nem mond az egy szót sem, csak vonogatja a vállát, látom rajta, hogy valamit eltitkol előlem, talán Sanyit kéne kérdeznem, de én már nem merek ilyesmi miatt szólni hozzá, anyuka sem tudja, mi van vele, mi van Sanyival, mi lehet vele.

Egy egész birodalom van itt fönt, de akkora a por, hogy hatalmas fikadarabokat szedegetek ki az orromból mindig, miután lemegyek, nem emlékszem tisztán a galambokra, amelyeket apám itt tartott a padláson, nem vagyok biztos az emlékeimben, csak elképzelem-e a postagalambokat a ketrecekben meg ücsörögni a gerendákon, vagy tényleg láttam őket, és akkor nem is először jöttem föl a padlásra, hanem apám felhozott már régebben is, megmutogatta a galambjait, emlékszem a galambtojásokra meg a töltött galambokra vasárnaponként, az a rengeteg apró csont, az nem játék, az a kutyáé, menj a szobába, játssz ott vagy menj ki az udvarra, van elég dolog, én a padlásra akarok menni, a padláson figyelni a galambokat, már rég nincsenek galambok. Rovinjban, a St. Euphemia tornyában van csak annyi nyugodt galamb, mint amennyi itt a padláson volt régen, még jóval a háború előtt, megyünk fel a toronyba, csak anyám nem jön velünk, nem tud napirendre térni a korhadt falépcső látványa felett, én megyek, mert menni akarok, de iszonyatosan remeg a térdem, be vagy szarva most is, mi, mint otthon, amikor először mentél cukorért meg lisztért, nem, nem vagyok beszarva, szédülök, le fogok esni, hiányoznak a lépcsőfokok, nem tudok feljutni, le fogok szédülni, miért nem fogsz meg és segítesz feljutni, így is fel fogsz jutni, te beszari.

Apámmal és anyámmal élek Szabadkán, a Travnička 24.-ben, mondhatnám azt is, hogy a szüleimmel, de az mást jelentene, jobb őket külön kezelni, bár a fene tudja, egy ideje nem mehetünk Rovinjba a nagymamához, több fronton eszik a szart, amióta kitört a délszláv háború, régebben minden nyarat és telet a nagymamánál töltöttem, de ennek vége, meg a nagymama is Szabadkára költözött, itt lakik nálunk, mert, nem is értem egészen, mi történhetett, valami kétes ügy miatt el kellett szöknie Rovinjból, apám különben eddig sem volt teljesen eszénél, de most mintha a maradék is elhagyta volna, elege van abból, hogy a gyárban valami kis faszszopó suhancok baszogatják, nem tettem nekik semmit, a semmiért baszogatnak, a legtöbb már visszajött a katonaságból, valamelyik hülye meg önként jelentkezett, várja a behívóját, az a bajuk, hogy én nem voltam katona, nem voltál katona, hogyhogy nem voltál, láttam egy képet is, amin katona-egyenruhában, katonasapkában feszítesz, de leszereltek, a katonaságban derült ki, hogy nem vagyok alkalmas, nem bírtam a kiképzést, először valami gyomorproblémával küldtek a belgrádi katonakórházba, aztán amikor visszakerültem az egységemhez, kiderült, hogy egyszerűen alkatilag alkalmatlan vagyok a kiképzésre, nem bírtad a baszogatást ott sem, mi, nem bírtam, most sem bírom.

Fizetés nincs, kapunk a gyártól fél disznót meg műszálas zoknit, azaz apám kap fél disznót, anyám meg zoknit meg aztán harisnyát is, amit majd az elkövetkező tizenvalahány évben hord az egész utca, a Travnička meg az egész környék, szomszédság, ha nem az egész város, beindul a zokni- meg harisnyacsencselés, a gyár egy ideje ráállt a katonai zoknik gyártására, szép vastag, zöld zoknikat gyártanak, azóta apámék kapnak valami pénzbeli prémiumot is, ha normára dolgoznak, bemegyek én is segíteni a csomagolásban, minden szerda délelőtt várom őket a gyár bejáratánál, a markomba nyomják a kék borítékot, én meg rohanok a kis piros kempingbiciklivel a Munkásegyetem előtti parkolóba márkát venni, mert akkora az infláció, hogy délutánra már szart sem ér a fizetésük.

Ma megölöm, nem érdekel, mi történik velem utána, inkább a kiskorúak börtöne vagy a javítóintézet, fogom szépen a nagy kést, előkapom a konyhafiókból, előkapom és leszúrom, a szobájában döföm belé, a paplant vajon átviszi-e a nagy kés, nem, a paplant biztosan nem vinné át, meg különben is mi van, ha felébred, kiveszi a kezemből, kicsavarja a kezem, lefagyok, nem merek ütni, nem merek ellenkezni, kicsavarja a kezemből a kést, megragadja erősen, és leszúr, belém döfi a konyhakést, és akkor baszhatom, de nem érdekel, vagy akkor inkább hozom a fejszét a kamrából, állandóan azt hajtogatja, fejszével kellett volna széthasítani a fejed, hogy ne is éltél volna, a faszomnak kellett egyáltalán megszületned erre a világra, behozom a fejszét, beleállítom a koponyájába, a torkomban dobog a szívem a gondolattól is, most veszi be a konyhában a Bensedint, most fog szépen a három szem Bensedintől lemenni alfába, jó mély álomba zuhanni, ez lesz az utolsó álmod, azt fogod álmodni, hogy a fiad behozza a fejszét a supából, de az is lehet, hogy nem fogsz álmodni semmit, élheted tovább a kurva életed, fogom magam, beveszem az egész doboz Bensedined, és ráiszom ezt a maradék Gint.

A nagymama bekattant, Rovinjban belekeveredett valami szerelmi ügybe, amióta a Neklestil meghalt, egyedül él a Casale utcai kis lakásban, de a vére, úgy látszik, nem hagyja, nem hagyja, hogy magányos legyen, csak hát, mint utólag kiderült, azért lakik most ő is velünk Szabadkán, mert beletrafált egy nős férfiba, az asszony meg állítólag felbérelt valamilyen isztriai majmokat, hogy tegyék el láb alól, még a vonaton is követtek, bereteszeltem a kupé ajtaját, de nem tudtam elviselni a magányt, nem tudtam elviselni a rettegésemet, bekéretkeztem a kalauzhoz, az egyedül volt a kupéban, látta rajtam, hogy remegek, annak sem kellett több, mint hogy megvigasztaljon, mit csinált már megint, anyuka, mibe keveredett, anyuka, a túlélésért voltam kénytelen begyűjteni a kalauzt, nem érted, de, de értem, anyuka, csak maga mindig elfelejti azt, hogy honnan jön, maga mindig olyasmibe keveredik, amiből csak túlélés lesz, magának mindig ki kell keverednie valamiből, mikor élt maga, anyuka, nem bírok én így élni, semmi értelme, ha egyedül kell lennem, és különben is, az most már egy másik ország, ott kellett volna maradnia, anyuka, minek maradtam volna, kivárni, anyuka, és nem csinálni hülyeséget, de maga mindig mindent elbasz.

A szobámban fekszem, mióta fölébredtem, nem merek kimenni vécére, nem merek kimenni a konyhán át a fürdőszobába, rögtön behugyozok, szétrobban a húgyhólyagom, mi a fasztól félek megint, mi a fasztól szorongok, akkor miért nem hoztam be legalább egy flakont este, ki gondolta, gondolta a faszom, hogy reggel, ébredés után megint szorongani fogok, nem akarok köszönni apámnak, nem akarok köszönni a nagymamámnak, lehet, hogy egyikük sincs a konyhában, de ha ott van akármelyikük is, nem akarom látni apám savanyú arcát, nem akarom látni a nagymamám semmire sem hasonlító, pirospozsgás, felpüffedt arcát, nem akarom látni apám üveges tekintetét, ha egyáltalán rá mernék nézni, nem akarom utálni magam, amiért nem merek ránézni, nem bírom a csöndet, ha nem köszönök neki, akkor baj lesz, de ha köszönök, meg sem mukkan, nem bírom ezt a csöndet, nem tudom elviselni, hogy meg sem szólal, de hallom az összes visszafojtott káromkodást, szitkozódását, mindent és mindenkit szid és utál, a szomszédot, mert már megint építkezik, a szomszédot, mert már megint több galambja van, a saját gyerekét, hogy a faszért született meg, a munkatársait, hogy szívatják, visszaszóltál nekik, miért nem szólsz vissza nekik, az, visszaszólni, mit gondolsz te, azt gondolom, hogy egy beszari pöcs vagy, de soha nem fogod megtudni, mit gondolok, ez fog a legjobban bosszantani, ettől félsz majd, azt hiszed, ettől, pedig magadtól félsz, utálod a széket magad alatt, utálod, ha a feleséged avas tepertőt vesz, mert szégyenlős és nem kóstol, a szomszéd Ágit, aki majd átjön megint a köteg harisnyákkal üzletelni, őt azért, mert nem dughatod meg, mert gyáva vagy, mert nem mersz elválni, mert nem mersz szeretőt tartani, pedig ő nem szégyenlős, ő kóstolna, az biztos, ezt te is tudod, mert nem bízol magadban, mert magadat utálod, mert nem akarsz élni, hogy köszönjek „jó reggelt”-tel, dél van, bassza meg, már megint dél, háromkor értem haza, mit mondjak, jó napot, hogy mondjam apám üveges szemei közé, hogy jó napot, hogy hangzik már az, hogy jó napot, jó napot, apám, vagy mi, nem lehet se tegezni, se magázni, hogy szólítsalak, apám, rád sem merek nézni, mi van, ha kés van a kezedben, mi van, ha meg akarod ölni magad, ha már megint elfelejtetted bevenni a Bensedint, mi van, ha kiakadsz azon, hogy megint délben kelek föl, és „jó napot”-tal köszönök, ha azt mondom, jó reggelt, még azt hiszed, baszogatlak, vagy nem hiszel semmit, mi van, ha mindegy, mit mondok, mi van, ha felugrasz, és belém vágod a kést ahelyett, hogy végre elnyisszantanád a csuklódat, vagy a torkodon nyiszálnád, trancsíroznád szét az ütőeret, szépen felállnál, mint ahogy a faszod áll Ágira a sufniban, amikor itt van nálunk, és nem mersz bejönni, amíg el nem megy, odalépnél a tojás alakú tükör elé a konyhában, és elkezdenéd nyiszálni a nyakad, ahogy a fát szoktuk kint az udvaron a fűrésszel, szépen lassan, éppen csak ráeresztve a felületre az élt, hogy a saját súlya alatt csússzon előre-hátra, szépen lassan előre-hátra.

Kinyitom az udvarra nyíló ablakot, és kihugyozok a hóba. Megpróbálom beleírni, hogy fasz, de már az s betű felénél lankad a sugár, úgyhogy csak egy jó hosszú, fejjel lefelé álló j betű lesz belőle. Visszabújok a meleg takaró alá, felnyúlok, az ágytámláról leveszem a regényt, amit napok óta olvasok, olvasom ezt a vörös hajú lányról szóló történetet, Vaszary. Félig krimi, félig valamiféle őrült szerelmi történet. Féltékenység meg különféle bonyodalmak egy vörös hajú lány körül. Megpróbálom elképzelni az arcát, megpróbálom elképzelni, milyen lehet, leteszem a könyvet, önkielégítek. Amikor az ismeretlen vörös hajú lányt megpillantom az északi pályaudvaron, szinte önkéntelenül irányt változtatok, és megindulok utána, ilyenek. Megint hugyoznom kell, mocorgás a konyhában, a nagymama végre kimegy a konyhából, hallom a hangján, hogy ő az, hallom, ahogy krákog, szívja vissza a slejmet, felhajtom a meleg takarót, és kilépek alóla a jéghideg szobába, az örökégő már rég kialudt.

Majdnem újra elélvezek, annyira jólesik pisálni, muszáj megint önkielégítenem, már minden fölizgat, a délutáni szarás után a vécében felejtem a legkedvesebb pornóújságom, kár, mert anyám találja meg, és bizonytalan hangon kérdezi: mi ez, pornóújság, mi lenne, látod, ez a sátán maga, te ilyet ebbe a házba nem hozol még egyszer, meg ne lássak ilyet nálad, mert leverem a kezed, venném ki a kezéből, de nem adja, nyílik a sparhelt nyikorgó ajtaja, tépi és gyűri, gyömöszöli be a nyíláson a tűzbe a sátánt, a sátán maga ropog a konyhánkban a sparheltben, a sütőben meg sülnek a májjal töltött galambok, magától a sátántól lesznek finom ropogósak a kis szárnyacskák. Betüzeli anyám a sátánt a másnapi édes káposzta alá, a ringli fölött az rotyog, előre főz, vasárnap egész délelőtt a gyülekezetben lesz.

Azelőtt itt a konyhában volt az ágyam, itt feküdtem le és ébredtem fel minden reggel a készülődésükre, hatra mentek dolgozni a harisnyagyárba, míg élt Tito, akkor is, aztán a miloševići rezsim ideje alatt is. A káromkodások, a magatehetetlenség és a kilátástalanság ideje volt ez a Travnička 24.-ben, gépszerűen, pontosan ki a pizsamából, be a vasalt nadrágba, cipő, óra, kabát, sapka, mindig ugyanaz, mindig ugyanúgy, aztán mielőtt kilépnek a konyhából a tágas, tojásdad plafonú előszobán át az udvarra, apám még begyújtja a sparheltben az este elkészített adagot, fellobban a kékkel árnyalt narancsszín, tükröz minden fényes felület a konyhában, egy pillanatra megáll az idő, mint amikor Tito halála után minden hónap első csütörtökén némán állunk az iskolában, egy percen át az egész ország némán megáll, leáll a közlekedés, ezek a pillanatok és percek a kedvenceim, ezek az örökkévalóságig nyújtózkodó fekete lyukak. Aztán már nem aludtam a konyhában, amikor a rohadt, malacfejű diktátor etnikai tisztogatásokra adta a fejét, sokszor haza sem jöttem, a nagymama akkor már haldoklott, nem feküdt az ágyamba fél hét és hét között.