Cormac McCarthy

VÉRES DÉLKÖRÖK

AVAGY VÖRÖS ALKONY A NYUGATI ÉGEN

MAGVETŐ

BUDAPEST

Copyright © Cormac McCarthy, 1985

Hungarian translation © Bart István, 2009

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Cormac McCarthy: Blood Meridian Or the Evening Redness in the West, Vintage International Edition, 1992

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

BUDAPEST

Honlap: www.magveto.hu

E-mail: magveto@lira.hu

www.facebook.com/magveto

Felelős kiadó Nyáry Krisztián

Szerkesztette Sárközy Bence

A borítóz Pintér József tervezte

Műszaki vezető Bezúr Györgyi

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft., 2015

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-14-3303-6

A szerző köszönetet mond a Lyndhurst Alapítványnak, a John Simon Guggenheim Emlékalapítványnak, valamint a John D. és Catherine T. MacArthur Alapítványnak. Ezen felül háláját fejezi ki Albert Erskinnek, aki húsz évig volt a szerkesztője.

„Gondolataitok irtóztatók, s a szívetek erőtlen. Tetteitek nevetségesek, akár könyörület, akár kegyetlenség vezérel, s olyan mohóság hajt a cselekvésben, mintha ellenállhatatlanul vonzana, hogy megtegyétek. Végtére pedig mind jobban és jobban féltek a vértől. A vértől s a fogyó időtől.” – Paul Valéry

„Ne gondoljátok, hogy a sötétség élete keserűségbe süpped és belevész a szomorúságba. Szomorúság nincsen. Mert a szomorúságot elnyeli a halál, a halál és a meghalás pedig nem más, mint maga a sötétség élete.” – Jacob Böhme

 „Clark, az észak-etiópiai Afar tartományba szervezett tavalyi expedíció vezetője, és berkeley-i kollégája, Tim D. White egybehangzón állítják, hogy az újabb vizsgálat skalpolásra utaló jeleket mutatott ki egy 300 000 éves fosszilis koponyaleleten, amely ugyanebben a körzetben került elő egy korábbi alkalommal.” – The Yuma Daily Sun, 1982. június 13.

I

Tennessee-i gyermekkora – Világgá megy – New Orleans – Pénzért verekszik – Meglövik – Galvestonba megy – Nacogdoches – Green tiszteletes – Holden bíró úr – Garázdaság – Toadvine – Leég a fogadó – Elmenekül

Lám a gyermek. Milyen sápadt és vézna az agyonmosott rojtos vászoningében. Az a dolga hogy rakja a tüzet a konyhában. Odakinn rongyos hófoltokkal takarózó fekete földek nyújtóznak mind a messze sötétlő erdőkig ahol még lapul néhány farkas. Úgy tudni favágók meg vízhordók gyermeke de igazság szerint tanító volt az apja. Elhever ittasan és verseket mond olyan költőktől kiknek neve régen elmerült már. A fiú meg ott guggol a tűzhely előtt és nézi.

Születésed éjszakája. Harmincháromban. Istenem hogy hullottak a csillagok. A Leonidák. Fürkésztem az ég feketeségét a lukakat kerestem ahonnan kipotyogtak. A Nagymedvéből.

Anyja halott tizennégy éve maga táplálta méhében hordván aki elveszejtette. Az apja soha a nevét ki nem mondja és a gyerek nem is tudja hogy hívják. Egy nővére van még itt ezen a földön akit soha nem fog viszontlátni. Csak néz arca sápadt és piszkos. Nem tud se írni se olvasni és már ott érik benne a vakon odacsapó duhaj kedv. Már kiül arcára élettörténete – a gyermek a férfi atyja.

Tizennégy évesen világgá megy. Soha többé színét se látja a derengő hajnalokon didergő főzőháznak. A tűzifának a mosogatóteknőnek. Meg se áll Memphisig magányos vándor napszámos a sík pásztori tájban. A földeken feketék ösztövér görnyedő alakok ujjaik mint pókláb a bolyhos gyapot magházai közt. Szenvedés árnyéka a virágoskerten. Lenyugvó napban vonuló alakok a lassú alkonyban fehérlő égbolt előtt. Magányos földműves sötét árnya boronát húzó öszvért hajt lefelé egy esőverte dombhajlatban bele az éjszakába.

Egy év múlva Saint Louisban van. Fölkéredzkedik egy New Orleansba tartó dereglyére. Negyvenkét nap a folyón. Éjszakánként bőgve tülkölő gőzhajók csobognak el mellettük dohogva a fekete vízben mint kivilágított úszó városok. Szétszedik a tutajokat a rönkfát eladják járja a város utcáit ahol olyan nyelveken beszélnek az emberek amilyeneket soha nem hallott azelőtt. Egy kocsma mögött lakik az udvarban egy emeleti szobában és csak este jön le mint valami mesebeli vad hogy megverekedjen a tengerészekkel. Termetre nem nagy csak a csuklója meg a tenyere széles. Válla keskeny és keménykötésű. Gyermeki arca érintetlen bár sebhelyes a szemében különös ártatlanság. Ököllel és rúgásokkal palackkal és késsel verekszenek. Az emberi nem minden faja és nációja. Némelyik beszéde mint a majmok makogása. Mások meg olyan távoli és furcsa országokból hogy amikor ott fekszenek előtte véresen a sárban úgy érzi az egész emberiség nevében verekedett.

Egy este egy máltai fedélzetmester hátba lövi egy kisöblű pisztollyal. Amikor sarkon fordul hogy ellássa a baját még egy golyót kap épp a szíve alá. A máltai elmenekül s ő a pultnak támaszkodik ingéből csurog a vér. Az emberek félrenéznek. Aztán lecsúszik a padlóra és elüldögél még egy kicsit.

Két hétig fekszik az emeleti szobában és a kocsmáros felesége ápolja. Ő hoz neki enni ő hordja ki a vödröt. Durva arcú asszony és inas akár egy férfi. Mire felépül elfogy a pénze. Nincs miből kifizetnie az asszonyt és éjnek idején kell elszöknie. A folyóparton alszik mígnem akad egy hajó mely felveszi. A hajó Texasba tart.

Mostanra lett olyan hogy semmi se maradt már abból aki volt. Eredete a távolba enyészik akár a jövője de bárhogy forduljon is a világ sora soha már nem vetődhet oly vad és barbár vidékre hogy kipróbálhassa: emberi akarat gyúrja-e a teremtés arcát avagy nem-gyúrható agyagból van-e az ő szíve is. Az utasok másféle nép. Tekintetük előtt sűrű rács és egyik sem kérdi a másikát mi szél fújta ide. A fedélzeten háló zarándok az utazók között. Bámulja a ködös himbálózó partot ahogy emelkedik majd lesüllyed. Szürke vízimadarak gombszeme néz vissza rá. A part mentében gödények húznak el a dagadó szürke hullámok fölött.

A hajóról csónakba szállnak át a telepesek a barmaikkal és mindenki a lapos partot fürkészi az öböl keskeny homokcsíkját és a párában lebegő göcsörtös fenyőket.

A kikötő szűk utcáit járja. A levegő sós és friss fűrészpor szagát hordozza. Este ringyók szólogatják a sötétből mint ínséges lelkek rimánkodása. Egy hét múlva már újra úton van erszényében a néhány dollárral amit megkeresett bandukolva a homokos úton a déli éjszakában egyedül ökölbeszorított keze a silány vászonkabát zsebébe süllyesztve. Végig a lápvidék töltésein. A zsombékban kócsagok kinyújtott nyaka mint gyertyaszál a sás fölött. Csípős a szél nyelve és elszáradt leveleket söpör az útszélre aztán tovább kergeti az avart keresztül az éjbe borult földeken. Kis falvakon át tanyák között halad észak felé közben napszámért dolgozik és kosztért. Egy keresztútnál a faluszélen végignézi egy apagyilkos akasztását ahogy a régi barátok odarohannak hozzá és belecsimpaszkodnak a lábába és neki sötét húgyfolt terül szét a nadrágján miközben holtan csüng a kötelén.

Fűrésztelepen talál munkát aztán járványkórházban ahol diftériások fekszenek. Egy paraszttól öreg öszvért kap fizetségül aztán ennek a hátán kocogva járja be az Úr ezernyolcszáznegyvenkilencedik esztendejének tavaszán Fredonia az újszülött köztársaság tájait míg végül Nacogdoches városába nem ér.

* * *

Green tiszteletes úr egész nap telt ház előtt szerepelt amíg esett az eső pedig két hétig esett szakadatlan. Amikor a gyerek bebújt a mocskos ponyva alatt már csak állóhely volt a sátorban hátul egy-két embernek és az ázott mosdatlan közönség bűze olyan sűrű hogy maguk is ki-kidugták az orrukat néha a szakadó esőbe friss levegőt szívni míg a vízözön vissza nem kergette őket. Ott állt a maga fajtájúak között a hátsó falnál. Legfeljebb az különböztette meg a többiektől hogy neki nem volt fegyvere.

Felebarátaim – szólt a tiszteletes – bizony ő sem menekülhetett meg a pokloktól ezen itteni fertelmektől Nacogdochesban. Mondám neki e szavakkal: Csak nem fogod Isten fiát magaddal vinni abba a pokolba. És ő felelé: Ó nem. Nem fogom én. És akkor én azt mondám: De vajh nem tudod-e hogy ő azt mondá: követlek mindenkoron az utadon végestelen végig.

Nem kérem én senkitől – mondá erre – hogy velem jöjjön vagy ne jöjjön. És én azt felelém: Felebarátom nem kell hogy kérjed. Ott leszen veled minden lépésednél amit megteszel az úton akár kéred akár nem. Bizony mondám neki: Felebarátom soha meg nem szabadulhatol tőle. Most felelj hát nekem újra. Magaddal viszed-e hát őtet és magaddal rántod-e hát ama pokol fenekére?

Micsoda eső. Ki látott már ilyet?

A gyerek a tiszteletest hallgatta. Most odafordult az emberhez aki megszólította. Hosszú bajsza volt mint a fuvarosoknak és széles karimájú lapos és kerek kalapja. Kicsit kancsalított de olyan komoly tekintettel nézett a gyerekre mintha előre tudná mit fog szólni az esőhöz.

Én csak most érkeztem – felelte a gyerek.

Hát én életemben nem láttam még ilyet.

A gyerek bólintott. Hatalmas termetű viharkabátos férfi lépett be a sátorba és levette a kalapját. Olyan kopasz volt mint a tök és az arca is szőrtelen volt de nem volt még szemöldöke és szempillája sem. Kis híján hét láb magas lehetett és a szivarját még Isten eme nomád hajlékában sem oltotta el aminthogy úgy látszik a kalapját is csak azért vette le hogy lecsapdossa róla a vizet mivel mindjárt fel is tette újra.

A tiszteletes elhallgatott és abbahagyta a prédikációt. Egyetlen pisszenés sem hallatszott a sátorban. Mindenki a férfit nézte. Az pedig megigazította a kalapját és előre tolakodott egészen a deszkapulpitushoz melynél a tiszteletes úr állt majd a gyülekezet felé fordult és beszélni kezdett. Komoly ünnepélyes arccal mely furcsán csecsemőszerű volt. Kicsi keze volt. Kinyújtotta az emberek felé.

Hölgyeim és uraim úgy érzem kötelességem tájékoztatni önöket hogy ez az ember aki istentiszteletet tart itt valójában szélhámos. Nincsen semmiféle teológiai végzettsége és soha nem is járt semmilyen tanintézetbe. A legcsekélyebb jogcímmel sem rendelkezik hogy betöltse bitorolt hivatását hanem éppen csak betanulta az írás néhány szakaszát hogy ezzel csalárd prédikációit a jámborság hamis látszatába öltöztesse holott valójában nincsen ennél utálatosabb előtte. Ez az ember aki az Úr szolgájának álcájában tetszeleg önök előtt igazság szerint nemcsak teljességgel írástudatlan hanem körözött bűnöző is akit Tennessee Kentucky Mississippi és Arkansas állama is kerestet.

Ah Istenem – kiáltott fel a tiszteletes. Hazugság merő hazugság. És kapkodva lázasan olvasni kezdte az előtte heverő nyitott Bibliát.

Számos különféle gaztette közül a legutóbbit egy tizenegy éves kislány – jól hallották: tizenegy éves kislány – ellen követte el aki bizalommal fordult hozzá ám a himpellért tetten érték amint megerőszakolta szegényt méghozzá Isten szolgájának gúnyájában.

A tömeg felhördült. Egy asszony térdre esett.

Ez ő – kiáltotta a tiszteletes zokogva. Ez ő. Az ördög maga. Itt áll előttetek.

Kössük fel a disznót – kiabált be egy rútképű zsivány a dobogóról a hátul állóknak.

Még nincs három hete hogy kiakolbólították az arkansasi Fort Smith-ből amiért egy kecskével közösült. Igen hölgyem jól hallotta. Kecskével.

Folyjon ki a szemem ha le nem lövöm most mindjárt ezt a bitangot – szólalt meg egy ember a sátor túlsó végében azzal felállt előhúzta a revolverét a csizmaszárból célzott és lőtt.

A fiatal fuvaros azonnal előkapott valahonnan egy kést felhasította a sátorponyvát és kilépett az esőbe. A fiú utána. Nyakukat behúzva rohantak a sárban a fogadó felé. A sátorban már dörögtek a fegyverek és a tucatnyi helyen felmetszett ponyva hasadékain át dőlt a nép kifelé egymás hegyén-hátán a nők sikoltoztak és aki felbukott beletiporták a sárba. A gyerek és a barátja szerencsésen elérte a fogadó tornácát kitörölték szemükből az esőt aztán megfordultak és nézték hogy mi történik. Éppen ekkor kezdett inogni a sátor hogy aztán mint egy hatalmas sebzett medúza lassan magába roskadjon és a szétszaggatott ponyva meg az összegubancolódott kötélzet szétterüljön a földön.

A nagy kopasz ember már ott volt az ivóban amikor beléptek. Két kalap volt előtte az asztalon és kétmaréknyi pénz kupacban. Megemelte a poharát de nem azért hogy rájuk köszöntse. Ők meg csak úgy odaálltak a söntéshez whiskyt rendeltek a gyerek kitette a pénzt a pultra de a csapos visszatolta neki és biccentett hozzá.

A bíró úr fizeti – mondta.

Ittak. A fuvaros letette a poharát és a gyerekre nézett vagy legalábbis úgy tetszett mert a szeme állása miatt biztosan nem lehetett tudni. A gyerek a söntés túlsó vége felé sandított ahol a bíró állt. A pult olyan magas volt hogy rákönyökölni se tudott volna mindenki a bírónak viszont éppen csak a derekáig ért és két tenyerét a lapjára fektetve állt mellette kissé még meg is hajolva mintha megint szónoklatra készülne. Akkor már egyre-másra nyílt az ajtó és egymás után jöttek a vérző sáros átkozódó emberek. Mind odagyűltek a bíró köré. Folyt az önkéntesek toborzása hogy űzőbe vegyék a prédikátort.

Mondja bíró úr honnan tudja maga az igazat erről a senkiháziról?

Az igazat? kérdezett vissza a bíró.

Mikor járt utoljára Fort Smith-ben?

Fort Smith-ben?

Honnan tudja miket művelt?

Mármint hogy ez a Green tiszteletes?

Pontosan. Maga biztosan most jön Fort Smith-ből nem igaz?

Soha életemben nem jártam még Fort Smith-ben. És szerintem ő se.

Összenéztek erre az emberek.

Hát akkor meg hol találkozott vele?

Most láttam először életemben. Azelőtt még a hírét se hallottam soha.

Felemelte a poharát és ivott.

Furcsa csönd telepedett az ivóra. Az emberek mintha sárbálványok lettek volna. Mígnem valaki nevetni kezdett. Aztán valaki más is. Kisvártatva együtt nevetett már mindenki. Valaki hozott egy pohár whiskyt a bírónak.