CAT LAVOIE

Sülve-főve,
mindörökre

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Cat Lavoie: Breaking the Rules

Originally published by Marching Ink LLC in 2012

Copyright © 2012 Cat Lavoie/Marching Ink LLC

Minden jog fenntartva!

FORDÍTOTTA: LAIK ESZTER

Copyright © 2012 Cat Lavoie/Marching Ink LLC

Hungarian translation © Laik Eszter, 2015

© Erawan Könyvkiadó, 2015

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Papp Diána

A szöveget gondozta: Lőrinczi Ágnes

Borítóterv: Cantinart Kft.

Borítóillusztráció: Shutterstock

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5469-57-2

A regény fikció. A benne megjelenő szereplők
a szerző képzeletének szüleményei, bármely hasonlóság
valós eseményekkel, élő vagy halott személyekkel, helyszínekkel
csakis a véletlen műve.

Ajánlom ezt a könyvet csodálatos szüleimnek,
feltétel nélküli szeretetükért és támogatásukért.

Merci pour tout.

Címzett: Roxy Rule <roxy.rule@kilborn.com>

Feladó: Oliver A. Frost <oliverfrost@brentassociates.com>

Tárgy: Újság

Szia, Rox!

Hát, megkaptam az előléptetést.

Ma reggel úgy ébredtem, hogy biztos nem lesz meg, erre most csomagolhatok, és két hét múlva indulhatok Londonba. Tiszta őrület, mi?

Nem tudod véletlenül, hol van az útlevelem? Lejárt vajon?

Tudom-tudom, elnyertem a világ legrosszabb lakótársa címet, hogy ilyen hirtelen távozom. Hazafelé veszek egy kis bort, aztán megünnepeljük, hogy nem sokáig leszek már a nyakadon, és csak a tiéd lesz a lakás.

Na, megyek, mielőtt Mr. Bent észrevenné, hogy nem dolgozom, és meggondolná magát az előléptetéssel kapcsolatban!

Hívlak később.

Oliver A. Frost

Junior építész

Brent és Társai, New York

Címzett: Oliver A. Frost <oliverfrost@brentassociates.com>

Feladó: Roxy Rule <roxy.rule@kilborn.com>

Tárgy: RE: Újság

Ollie!!!

Miért nem vagy a helyeden? Próbállak hívni, de nem veszed fel! Alig várom, hogy kiujjonghassam magam a sikereden!

Keményen megdolgoztál ezért az előléptetésért, megérdemled.

Olyan büszke vagyok rád! Hamarosan elmondhatom mindenkinek, hogy a legjobb barátom is a bolygót megmentő zöld építészek egyike. Lehet, hogy gyorsan kéne még egy aláírást kérnem tőled, mielőtt olyan híres leszel, hogy már fel sem veszed a telefonjaim? Vagy máris késő?

Ölelés,

Rox

P.S. Az útleveled az ágyad alatt van a FONTOS CUCCOK feliratú dobozban. Még érvényes.

Roxy Rule

személyi asszisztens

Greta Kilborn PR-ügynökség

Első fejezet

Sosem tudtam jól titkolózni Oliver Frost előtt. Talán azért, mert pocsékul hazudok. A legvalószínűbb oka mégis az, hogy születésünk óta ismerjük egymást, és Ollie úgy olvas az arcomról, mint egy nyitott könyvből. Észrevesz minden apró szemöldökráncolást, pislogást és hamis mosolyt. Most úgy érzem magam, mintha beszíjaztak volna egy hazugságvizsgálóba, és a kis tűk bármelyik pillanatban őrült táncba kezdhetnének – mint a filmekben, amikor a főgonosz valami hazugságot mormol az orra alatt.

Nyugi.

Belégzés. Kilégzés.

Köhögés.

– Nagyon nem tetszik nekem ez a hang – mondja Ollie fejcsóválva, miközben az ágyam szélén ül. – Biztos, hogy ne szaladjak el a gyógyszertárba köhögés elleni szirupért vagy valamiért? Csinálhatok egy levest is. Vagy mézes teát.

Más esetben örülnék ennek a figyelmességnek, csakhogy most húsz perce próbálom Ollie-t valahogy eltávolítani otthonról. Arra van a legkevésbé szükségem, hogy körülöttem sertepertéljen. Talán nem volt a legjobb ötlet színészi képességeimre hagyatkozni és az elesettet alakítani. De nem tudtam mást kitalálni, csak ezt a színlelt betegséget, hogy ne kezdjen gyanakodni, miért maradok itthon. Az eredeti tervem az volt, hogy „véletlenül” kificamítom a bokám a lépcsőn felfelé jövet, de végül az egyszerűbb megoldás mellett döntöttem, és egy sima megfázás lett belőle. Ez kevesebb sántikálással jár.

Nem hiszem, hogy Ollie csak haloványan is megsejtette volna a szerveződő búcsúpartit. Ami kisebb csoda, miután a héten minden nap késő este settenkedem haza, annyi kajával felszerelkezve, ami egy hadseregnek is elég volna. A parti ma lesz, és még millió dolgom van. De nem tudok úgy készülődni, hogy Ollie itthon van.

Megtapogatom hát „forró” homlokom, és újabb köhögési rohamba kezdek.

– Menned kéne – mondom rekedten, kezemben egy köteg zsebkendővel. – Nem akarom, hogy átugráljanak a bacik, és lebetegedj, mielőtt Londonba indulnál.

– Rendben – mondja Ollie, és kicsit elfordul. – Nem tudom elhinni, hogy holnap indulok.

Én sem hiszem el. Szeretnék mondani valamit, de attól félek, abból egy komolyabb beszélgetés kerekedne, átmennénk nagyon szentimentálisba, és azt most nem tudnám kezelni. Folyamatosan igyekszem elfoglalni magam, hogy ne kelljen Ollie távozására gondolnom. De tudom, hogy előbb-utóbb szembe kell néznem a helyzettel: a legjobb barátom és lakótársam elrepül a világ másik felébe, hogy felügyelje az építési munkálatait egy új, környezetbarát épületnek Londonban. Nincs választásom.

– Tényleg menned kéne, el fogsz késni. Hívlak, ha valamire szükségem van, oké?

Bólint, egy gyors puszit nyom a homlokomra. Lehunyom a szemem, és reménykedem benne, nem hallja, hogy a szívem majd kiugrik a helyéből. Már olyan közel vagyok a sikerhez.

– Ígérd meg, hogy pihenni fogsz ma, és nem törődsz semmi mással, rendben? – néz rám Ollie, majd felemeli a válltáskáját. – És ha Greta hívna, ne vedd fel. Még jobb, ha kinyomod. – Átdobja a táskát a vállán, még visszanéz rám. Integetek neki, és követem a tekintetemmel, míg kisétál a szobámból. Pár másodperccel később hallom, ahogy becsapódik a bejárati ajtó. Újra levegőt veszek.

Ideje munkához látni. Lerúgom a paplant és felülök, lógázom a lábam az ágy szélén. Ha leteszem a padlóra a talpam, hivatalosan is elkezdődik nap, én viszont nem vagyok benne biztos, hogy ezt akarom. Visszahanyatlok hát az ágyba, és bámulom a plafont. Ha ez egy szokványos nap volna, mint bármelyik más, Ollie a konyhából óbégatna, hogy emeljem már ki a fenekem az ágyból. Mire kitámolyognék a kávéfőzőhöz a fürdőköpenyemben, ő indulásra készen, felöltözve várna. Nagyon nehéz úgy tennem, mintha nem volnék irigy Ollie-ra. Annyira imádja a munkáját, hogy még egy klassz kis előléptetést is kap. Azt az életet éli, amiről mindig álmodott. Kölyökkora óta építész akart lenni. Míg más kissrácok a meztelen nőcis magazinokat nézegették, ő suttyomban az Architectural Digestet olvasta. Ollie-val tettünk egy fogadalmat tizenkét éves korunkban – ő híres építész lesz, és pedig sztárszakács, és saját éttermet nyitok, amit majd ő tervez. És természetesen ingyen ehet majd nálam.

Ha Ollie-nak sikerült valóra váltani az álmát, én is meg tudom csinálni, nem igaz? Ránézek bekötött jobb mutatóujjamra, amit egy papírlappal vágtam el. Kit akarok becsapni? Én csak egyetlen dolgot nyitottam ki a közelmúltban, és az Greta levele volt. És egyáltalán nem okozott semmilyen sikerélményt. Leginkább szeretném hasba szúrni magam a levélvágóval.

Miután még pár percig bámulom a plafont, felkelek, és a konyha felé veszem az irányt. Ollie legjobb barátjaként az a dolgom, hogy olyan estét szervezzek neki, amit sosem felejt el. Önsajnálatot befejezni, nekilátni feldíszíteni a lakást, és elkészíteni a kaját! Kaja… Talán előbb bekapok valamit reggelire. Áttúrom a hűtőt, kiveszek egy kis joghurtot és gyümölcsöt, aztán visszateszem őket a polcra. Ma olyan sonkástojás-hangulatom van. Mialatt megforgatom a tojást a serpenyőben, belekortyolok a kávéba, de valami nincs rendjén. Kapar egy kicsit a torkom a sok köhécseléstől, amit tettetnem kellett. Hogy is mondja a szólás? Aki beteg, egyék? Vagy másképp van? Akárhogy is, kipakolom a reggelit a tányérra, és bemegyek a nappaliba.

Túl csendes a lakás, amikor Ollie nincs itthon. Nem lármázik a tévé, nem cseng kétpercenként a telefonja, és nem veszekszik velem a szoba másik végéből, hogy a kólásdobozt a szemetesbe dobtam a szelektív gyűjtő helyett. Túl sok időm van gondolkodni, és ezt cseppet sem szeretem. Ollie elől hagyta az összecsöpögtetett újságot a kávézóasztalon. Kinyitom a „Kultúra és szórakozás” rovatnál, közben bekapcsolom a rádiót. Addig tekergetem, míg megtalálom az Örökzöldek adót. Egyre inkább kezdek úgy viselkedni, mint a saját szüleim. Amikor majd kávét kortyolva gyászjelentéseket kezdek böngészni ismerős nevek után kutatva, az átváltozást befejezettnek tekinthetem.

Még egy falatot sem nyeltem le a reggeliből, amikor megcsörren a telefon. Majdnem eldobom a tányért. Nem kizárt, hogy Ollie érdeklődik az állapotom felől, igyekszem hát olyan fátyolos hangon megszólalni, amennyire csak tudok.

– Halló!

– Roxy! Hol vagy? Késel. Egy órája itt kéne lenned.

Greta, a főnököm. Úgy látszik, megint megfeledkezett valamiről.

– Szia, Greta. Nem megyek be ma, szabadnapot adtál, nem emlékszel?

– Ja, rendben. De azért be tudsz ugrani kettő körül? Elő kellene készíteni a cikkeket a jövő heti prezentációmra.

Gyorsan bekapok egy falatot a rántottából, csak utána válaszolok.

– Ott van az asztalodon.

– Oké. – Hallom, ahogy motoz a papírok között. – Hol?

– Egy piros dossziéban, ráragasztottam egy cetlit, hogy „prezentációs papírok”. – Ezt az egyetlen dossziét hagytam az asztalán.

– Oké, látom. Holnap bejössz?

Sóhajtok. Akkor vegyük át újra.

– Holnap szombat van, Greta. Hétfőn megyek.

– Rendben.

A szabadnapok sosem igazi szabadnapok, ha az embernek olyan főnöke van, mint az enyém. Tudom, hogy nem kellene mondanom, ami ezután következik, de nem tudom megállni.

– Greta, ne feledd a ma estét. Az unokahúgodnak balettbemutatója van hétkor. A jegyek az erszényedben. Megrendeltem a virágokat, kiszállítják az irodába, mielőtt elindulnál. Az unokahúgodnak lesznek. Ne felejtsd el elvinni.

– Melyik unokahúgomról is van szó?

Már kétszer megbeszéltük ezen a héten, de sebaj.

– Abigail. Lesz egy kártya is a virág mellé.

– Oké. Köszönöm, Roxy. Nem tudom, mit csinálnék nélküled. Életmentő vagy. Ha bejössz holnap, beszélünk a fizetésemelésről.

– Hétfőn találkozunk, Greta – mondom, és leteszem a telefont. A fizetésemelés mézesmadzagját annyiszor elhúzta már az orrom előtt, hogy úgy érzem magam, mint a macska, aki egy elérhetetlen madzagdarabkát próbál elérni. És most már unom, hogy csak a levegőbe kapkodok. Pontosan tudom, hogy Greta abban a pillanatban meg is feledkezik az emelésről, ahogy kimondja.

Az irodában Greta napjainak minden percét képes vagyok megszervezni a reggeli kávétól a késő délutáni mentateáig, de most – amikor a saját időmet kellene jól kihasználni –, képtelen vagyok feltápászkodni a kanapéról. Annyi mindent kellene csinálni Ollie partijára, és volt is egy listám, amit egy kósza pillanatban összeírtam, de nem találom. Abban is biztos vagyok, hogy a listában nem volt szó tévé előtti szunyókálásról egy vödörnyi mentoloscsoki-darabkás jégkrém társaságában. A dolgozó nő sorsa, hogy kimarad a délelőtti tévézés varázslatos világából, és amikor nagy ritkán kivív egy szabadnapot, rögtön leragad egy órára a Megvadult tinik tábora, vagy a Gyanútlan apák előtt. Vagy két órára. Vagy többre.

Mire négyet üt az óra, végső pánik üzemmódba kapcsolok. Még ki kell takarítanom és feldíszítenem a lakást, kibújni az ócska pizsamámból, és feltálalni a harapnivalókat.

Felugrom, ahogy megszólal a telefon. Nem feledkezem el a rekedtségről, de azért elég kimerítő ez a szimuláljunk beteget játék.

– Halló… – krákogom.

– Drágám, rossz a hangod. Beteg vagy?

Ethan. A barátom. A vőlegényem, tulajdonképpen. Átváltok a rendes hangomra.

– Jól vagyok. Hosszú, nem magyarázom. Beteget kell játszanom. Oll…

– Csak azért hívlak – szakít félbe –, mert el kell mennem egy megbeszélésre, úgyhogy késni fogok a partiról.

– Ó – mondom, és igyekszem nem túl csalódott lenni.

– Ha nagyon elhúzódna a megbeszélés – folytatja –, valószínűleg egy az egyben kihagyom a bulit.

– De hát baconbe göngyölt kagylót csinálok. És te szereted a baconös kagylóimat… – szűkölök, mintha bárki is átszervezné a napirendjét holmi baconbe tekert kagyló miatt. Én, mondjuk, átszervezném, de hát én egy haspók vagyok. Adam barátom azt állítja, én a következő falat kajáért élek és lélegzem. Ez azért talán egy kicsit túlzás, de tényleg imádok főzni, és persze enni. Igazság szerint most is éhes vagyok. Mi is volt az a recept, amit a tévében csinált valaki ma reggel? Ravioli prosciuttóval, hozzá bazsalikomos paradicsomszósz. Istenien nézett ki. Esetleg megcsinálhatnám holnap vacsorára. Kínálhatnám fokhagymás francia bagettel és balzsamecettel megöntözött bébizöldségekkel, és… Várjunk csak. Nem lesz kinek felszolgálnom holnap. Egyedül leszek.

– Roxy! Roxy, ott vagy?

– Bocsánat – térek vissza a jelenbe. – Azért próbáld megoldani, jó? Sokat jelentene nekem.

– Mindent megteszek – sóhajt Ethan. – Roxy?

– Igen?

– Úgy terveztem, később mondom el. De az az érzésem, örülni fogsz, úgyhogy nem tudok tovább várni.

A hangja huncutul cseng. Miben sántikál Ethan? Nemrégiben sokat beszélgettünk az esküvőnkről, de az egyetlen pont, amiben egyetértettünk, hogy nem beszélgetünk többet az esküvőről, mert semmiben nem tudunk egyetérteni. Sem az időzítésben, sem a helyszínben, sem a vendégek kérdésében. A legutóbbi Veszekedésbe Fordult Tervezgetés az asztalterítőktől elütő szalvéták körül forgott. Amikor felvetettem, hogy meg kéne bíznunk egy esküvőszervezőt, Ethan azzal utasította el, hogy túl drága lenne.

– Ki vele! – sürgetem boldogan, hogy végül is jutunk valamire az esküvői tervekkel.

– Foglaltam két jegyet magunknak St. Thomasra. Egy privát resortot néztem ki. Tengerre néző villát. Úszhatunk a delfinekkel, vehetünk búvárleckéket, egész nap strandolhatunk. Klassz kis prospektusokat mutatok majd.

Ezek szerint elfelejthetjük az esküvőszervezőt. Ethan tudja, hogy gyerekkorom óta Párizsról ábrándozom. Mindig úgy gondoltam, Párizs lesz a mézesheteim helyszíne.

– Ethan, azt reméltem, hogy közösen dönthetünk a nászútról. Tudod, én mindig is…

– Igazából arra gondoltam, hogy ott rendezhetnénk meg mindent. Az esküvőt és a nászutat egy kalap alatt.

– És mi lesz anyukámmal? – hebegek. – Anyu utál repülni. Még azért sem száll repülőre, hogy meglátogassa Steffit San Franciscóban. Ráadásul a teljes Covington klánt sem tudnánk kiutaztatni St. Thomasra. Van vagy ötven unokatestvéred, nem?

– Mi lenne, ha csak te meg én lennénk ott? A parton. Kettesben.

– De hát… – Forog velem a világ, leülök a konyhaszékre. Nem tudom, mit mondhatnék. Az egyik énem úgy gondolja, Ethan ötlete egész romantikus, a másik énem legszívesebben felüvöltene és a falhoz vágna valamit.

– Mennem kell, drágám – mondja Ethan, mielőtt esélyt adna, hogy válaszolhassak. – Később megbeszéljük. Van még időnk kitalálni a részleteket. Szeretlek.

– Én is – mondom végül a búgó hangnak.

A lényeg, hogy összeházasodunk. Minden más csak részletkérdés, nem igaz? Én nem vagyok olyan, mint Emma barátnőm, aki ötéves kora óta tervezi a nagy napot, és szamárfüles esküvői magazinokat lapozgat, amiknek a margója is tele van jegyzetelve.

Nem, amikor én hétéves voltam, és bejelentettem anyukámnak, hogy Barbie és Ken a házasságot tervezgetik, jó nagy vihart kavartam vele otthon. Anya a nappaliban körbesétálgatva azt kérdezte, hogy Ken csakugyan elkötelezte-e magát Barbie mellett, és Barbie meg tud-e majd állni a lábán, ha Ken elhagyja. Anyám úgy gondolta, hogy várniuk kéne addig, amíg mindketten elég érettek lesznek, hogy megértsék az érzelmi és anyagi következményeit a döntésüknek. Aztán apa kijelentette, hogy az igaz szerelemnek nem lehet az útjába állni, és ő úgy gondolta, az a legjobb, ha a két bolond kölyök fittyet hány a figyelmeztetésekre, és összeházasodnak, ha őszintén és tisztán szeretik egymást. Azt hiszem, ezt kapja örökül az ember, ha az anyja feminista szociális munkás, az apja pedig a viktoriánus kori irodalom professzora. Biztos vagyok benne, hogy most, húsz évvel később sem tudnám egyetértésre bírni őket abban, mit kellene tennem esküvő-ügyben.

Fontoljam meg Ethan javaslatát? Akár romantikus is lehet. Csak mi ketten, mezítláb a homokban, margaritát kortyolunk és nézzük a naplementét. De hogy adom be ezt anyámnak? Hogy reagál majd, ha megtudja, hogy ő nem lesz ott az esküvőmön, de Pablo, a tangás strandmixer igen?

És miért jött elő ezzel most Ethan? Tudja, hogy nekem épp Ollie partija a legfontosabb. Az esküvő várhat, van egy csomó időnk, hogy megbeszéljük. A ma estének viszont tökéletesen kell sikerülnie.

Amikor Emma végül betámolyog a konyhába – a karjait két hatalmas papírzacskó húzza le –, épp egy rácsra szedem ki a minipizzákat, hogy hűljenek. A pirítóssütőt tükörnek használva próbálok egy utolsó réteg szemfestéket felvinni magamra.

– Hol van Dean? – kérdezem, miközben elveszem az egyik szatyrot, és nyomok egy puszit az arcára. Dean Emma barátja. Mióta pár hónappal ezelőtt elvesztette a munkáját, Emma kanapéján éldegél, és csak azért kel föl, hogy kimenjen a fürdőszobába vagy kifossza a hűtőt. Emma nagyon boldog volt, amikor Dean beleegyezett, hogy eljön Ollie bulijára.

– Volt egy kis vitánk – sóhajt Emma. – Úgy döntött, otthon marad.

– Miről vitatkoztatok?

– Nem akartam megengedni, hogy alsógatyában menjen ki a házból. Semmi mást nem visel mostanában. Alsógatyát és egy Mets pólót. Teljesen kivagyok tőle. Valamit tennem kellett.

– Mit csináltál? – kérdezem mosolyogva. Emma a legcukibb csaj a világon, de már szemtanúja voltam párszor, micsoda cirkuszt képes csapni, amikor elveszíti a fejét.

– Fogtam az összes ócska alsógatyáját meg pólóját, beletömtem egy szatyorba, és bevágtam a szemétledobóba. Képes volt felkelni, áttúrta a ház teljes szemétkupacát, és megtalálta a zacskót. El tudod ezt képzelni? Rohadt mérges volt, de legalább felkelt.

Nem tudom megállni, már nevetek is, ahogy elképzelem Deant könyékig a szemétben. Úgy tűnik, nem én vagyok az egyetlen, akinek problémái vannak a barátjával.

Amikor elmesélem Emmának Ethan lányszöktetős tervét, leesik az álla és hevesen rázza a fejét.

– Szó sem lehet róla. Tudod, hogy ez egy kicsit az én esküvőm is lenne, ugye? Deannel tíz éve vagyunk együtt, és valószínűleg innen még újabb tíz évet kell várnom, mire megkéri a kezem. Hacsak nem talál a szemétben egy eljegyzési gyűrűt, vagy valami hasonló. Nem léphetsz le. Egyszerűen nem. A fősuli óta barátok vagyunk, és attól függetlenül, hogy van két testvéred, még hátha játszom én is, mint koszorúslány. Szóval, nem. Nincs szökés.

Mielőtt megnyugtatnám Emmát, hogy még nem választottam ki a koszorúslányokat, megszólal a kapucsengő.

– Halló! – szólok bele.

– Mi vagyunk! Engedj be!

Adam és Tali az, két másik barátom. Őket bíztam meg, hogy beszerezzék a partira a környezetbarát, újrahasznosítható papírtermékeket. Ollie könnyeket hullajtana a bolygóért, ha nem újrahasznosított cuccokat használnék.

– Hoztatok papírtányérokat és papírpoharakat, amiket kértem?

Csend.

– Igen, vettünk párat. A Filléres Boltból – mondja Adam.

Az égnek fordítom a szemem.

– Gyerekek! Azt kértem, hogy a környezetbarát üzletből hozzatok. Tudjátok, hogy Ollie hogy viszonyul ahhoz, ami nem újrahasznosítható. Hallgathatjuk majd a végtelenségig.

Emma helyeslően motyog mögöttem. Ő már ismeri a kiselőadást az újrahasznosításról.

– Tali hibája. Én oda akartam menni, de ez a lökött csaj olyan magas sarkút vett fel, amiben fáj a lába, és azt mondta, Ollie sosem jön rá a különbségre. Jaaaj…

Valami puffanást hallok, ami nem lehet más: Tali odasózott egyet Adamnek, amiért lököttnek nevezte, vagy mert őt hibáztatja, hogy nem jó poharakat hoztak. Esetleg mindkettő.

– Jaj, Rox, lóg az eső lába. Nem használhatnánk normál edényeket? Fogadok, hogy az még előnyösebb a környezetnek.

– Persze, jó ötlet. Ezek szerint te majd elmosogatsz, és Tali törölget?

– Egy pont oda, Rox – hallom Talit. Karcosan recseg a hangja, folyton belehajol a kaputelefonba.

Adamből előtör a legyőzöttek sóhaja.

– Visszamegyünk.

Mire Adam és Tali újra csöngetnek – a biztonság kedvéért felvásárolták az összes létező környezetbarát papírpoharat és tányért, ami készleten volt a boltban, csak nehogy újra vissza kelljen menniük –, a lakás már készen áll a bulira.

– Csodásan nézel ki! – üdvözöl Adam, és jobbról-balról megpuszil.

A bulira levedlettem a pizsamát, belepasszíroztam magam egy vadonatúj fekete szoknyába, egy lila blúzba és egy magas sarkúba, amiben minden lépésnél megkockáztatom a bokaficamot.

– Csak épp hiába – mondom. – Lehet, hogy Ethan nem jön.

– Még mindig azon az esküvőszervező dolgon vitatkoztok? – kérdezi Adam, és belekortyol a borba.

Megrázom a fejem, majd beavatom Adamet és Talit az új fejleményekbe. Ezek fényében azt kívánom, bárcsak még az esküvőszervezőn vitatkoznánk.

– Nem értem, miért a tengerparton akarja kimondani az igent. Ha két percet töltesz a napon, máris rákvörösre égsz.

– Ez az exbarátomra emlékeztet – sóhajt Adam.

– Melyikre? – forgatom a szemem. – Arra, aki megcsalt, vagy aki ellopta a hitelkártyáidat?

– Nem, nem – mondja Tali. – Biztos arra, amelyiknek azok a furcsa allergiái voltak, ugye? Ha a bőrét levegő érte, tiszta kiütés lett. Vagy arra, amelyik eltörte az orrod? Annyian voltak, hogy nem lehet számon tartani őket.

Adam dühös pillantást lövell ránk, de ez csak a kedvenc játékunk része, imádjuk Adam exbarátait kilistázni. Általában a nevük sem jut eszünkbe, úgyhogy legtöbbször csak „Az, aki…” formában hivatkozunk rájuk. Szegény Adam még mindig nem találta meg Azt, Aki Több Mint Egy Hónapig Kitart mellette. Adam a Bagó nevű kocsmát vezeti – gyakorlatilag a második otthonom –, és néha megengedi, hogy ingyen kajáljak nála. Sejtem, ez az egyik oka, hogy nem megy neki túl jól az üzlet.

Talival együtt dolgozunk a Kilbornnál. Valamennyi eddigi munkatárs közül ő érdemelné ki a legudvariatlanabb recepciós címet. Greta mégsem dobja ki, mert az összes férfi kliensnek csorog a nyála tőle, ami jól jön a cégnek. Tali igencsak megijesztett az első munkanapján, különösen, amikor kettesben maradtam vele az irodai konyhában, és tizenöt percig oroszul karattyolt a telefonjába. Amikor letette, odamasírozott hozzám, és közölte:

– Natalia Federova vagyok, a barátaimnak csak Tali. A Szovjetunióban születtem, de nyolcéves koromban ide költöztünk. Már most tudom, hogy rühellem ezt a munkát, meg azok többségét, akik itt dolgoznak. De te jól informáltnak tűnsz. Mesélj el mindent.

Kicsit összerezzentem a tónusától, meg attól, hogy tizenöt centis sarkakon magasodott fölém, de aztán nekiláttam leleplezni a Kilborn család piszkos kis titkait: hol tartják a jó minőségű irodai cuccokat, ki kivel smárol melyik takarítószertárban, és ki faxolta át a segge fénymásolatát egy különösen bunkó ügyfélnek a tavalyi céges bulin. Végül aztán bemutattam Talit Emmának és Ollie-nak, ő meg engem a barátjának, Adamnek.

– Ó, istenkém, ez csodás! – kiált fel Adam, és még egyet harap a minipizzából, amit kivett magának. – Mondd csak, Roxy, mikor hagysz fel vele, hogy Greta Kilborn bébiszittere legyél, ahelyett, hogy igazi szakáccsá avanzsálnál? Dolgozhatnál nekem, ha meg tudnálak fizetni. Gondolkodtál már rajta, milyen izgalmas távlatokat rejt az önkéntes szakácskodás?

– Sajnos a főbérlőm készpénzben szereti megkapni a bérleti díjat, nem ehető javak formájában – mondom, és elcsórok egy minipizzát Adam újrahasznosítható papírtányérjáról. Már nem számolom, hányat faltam be az elmúlt órában. Úgy érzem, mintha a szoknyám dereka menten kettészelne. Nem csoda, már a cipzárat is csak hanyatt fekve tudtam felhúzni, alig kaptam levegőt.

– Egyébként sem mondhatok fel – folytatom. – Most, hogy Ollie elmegy, végképp nem. Szerintem örök rabszolgaságra vagyok kárhoztatva Greta mellett.

Bedobok egy marék mogyorós M&M’S-et a számba. Egyenként ízlelgetek meg minden ropogós kalóriát. Ma estére kiadtam az engedélyt, hogy degeszre zabáljam magam keményítőből, édességből, tésztákból, és mellé még vedeljek is. Együnk Ollie Frostra, akinek a tiszteletére felszedek magamra öt kilót! Még azt is megkockáztatom érted, Ollie, hogy nem férek bele az esküvői ruhámba. Ráadásul, ha Ethan elképzelését váltjuk valóra, az esküvői ruhám egy bikini lesz. Mintha valaha mutatkoztam volna nyilvánosan bikiniben. Ezt Ethannek kéne a legjobban tudnia. Eggyel több ok arra, miért nincs semmi értelme ennek a hirtelen ötletnek.

Úgy fél órával később megérkezik az első két vendég, Pete és Patricia, Ollie munkatársai a Brent és Társainál. Elmesélik, hogy amikor eljöttek az irodából, Mr. Brent épp lepakolt egy halom papírmunkát Ollie asztalára, és azt mondta: „Ne gondolja, Frost, hogy lazíthat, csak azért, mert holnap távozik!” Pete tökéletesen utánozza a főnökük torokból jövő, mély röfögését.

Felnevetek. Amikor megemlítettem Mr. Brentnek a partit, rögtön benne volt az ötletben, hogy gondoskodjon róla, Ollie véletlenül se induljon el korábban az irodából.

Hétre már jókora tömeg gyűlik össze a lakásban, megfordulni sem lehet anélkül, hogy az ember ne vágjon hasba valakit a könyökével. Nem lep meg, hogy ennyien eljöttek Ollie kedvéért, csaknem mindenkivel tartja a kapcsolatot, akit valaha megismert. Pár napja láttam, hogy épp Jeff Fosterrel emailezett, egy régi, kémiaszertáros társával a középiskolából. És most Jeff itt áll a nappaliban a kanapé mellett, Talival cseveg, valószínűleg a telefonszámát próbálja megszerezni.

Az órámra pillantok. Mintha megremegne a gyomrom az izgalomtól. Vagy lehet, hogy csak a gyomorsavam? Távol kell tartanom magam a büféasztaltól.

– Ollie bármikor megérkezhet! – jelentem be.

– Hol a felirat? – kérdezi Emma és körülnéz a nappaliban.

Basszus. A feliratot totál elfelejtettem. Emma rajzolta meg gyönyörű betűkkel: „Gratulálunk, Ollie! Sok szerencsét Londonban!” Én meg elfelejtettem föltenni.

– Jön! – üvölti el magát Adam. Megkértem, hogy ő legyen az őrszem, aki figyeli az utcát, közeledik-e már Ollie. – Most fordult be a sarkon!

Miért van az, hogy a metró sosem robban le ilyenkor, és a buszok sem késnek?

– Gyorsan, Emma! Robogj le és tartóztasd fel!

Emma pupillája tányérnyira tágul.

– De mit mondjak?

– Mit tudom én! Majd kitalálsz valamit. – Kituszkolom a folyosóra és becsukom utána az ajtót, mielőtt ellenkezni kezdene.

Az ablakot bámulom, közben visszafojtott lélegzettel hallgatom Adam tudósítását az utcáról.

– Most ér ide. Pont az épülettel szemben van. Körülnéz, mielőtt átjönne a túloldalról. Szabálytalanul átrohan. Hú, de jól néz ki ebben a pulcsiban… Gyúrni jár?

Ollie néhány munkatársa székre állva kifeszíti a feliratot a nappaliban. Pár másodpercre rá halljuk is Ollie lépteit az előszobában. A kollégái megállnak az ajtó előtt, mindenki körülnéz, hova rejtőzhetne el, bár a szobában már egy tűt sem lehet leejteni. Mindannyian a helyünkön maradunk, és várjuk, hogy benyisson.

– MEGLEPETÉS!

Ollie lecövekel az ajtóban – kicsit sápadtabb, mint máskor –, aztán Emma betolja a lakásba. Páran körülveszik, lapogatják. Találkozik a tekintetünk, rám mosolyog a szoba másik végéből.

Anyám szereti elmesélni a történetet, hogyan találkoztam először Ollie-val. Állítólag csak bőgtem és bőgtem, és abba sem hagytam, míg ki nem vitték a szobából. Sem cáfolni, sem megerősíteni nem tudom a sztorit, miután akkor épp pár órás csecsemő voltam. Ollie mamája és az enyém szobatársak voltak a kórházban, ahol megszülettünk, korábban nem ismerték egymást. Ikreknek kezdtek minket becézni, mivel mindössze tizenöt perc különbséggel születtünk. Én két napot késtem, Ollie két nappal korábban érkezett. Úgy gondolták, milyen édes lenne kettőnket egy kiságyba tenni. De én nem értékeltem az ötletet, hogy a személyes terembe befurakodjon egy idegen, vézna kölyök. Az évek során viszont elválaszthatatlanok lettünk, akárcsak az édesanyáink. Ollie bátyám helyett bátyám volt, és miután a mamája meghalt, Ollie részt vett a Rule família összes nyaralásán, és több időt töltött nálunk, mint a saját otthonukban. Együtt jártuk ki a sulit, és együtt béreltük ezt a lakást. A lakásunkat. Vagyis, most már az én lakásomat.

Ollie körbejár, mindenkit üdvözöl, aztán hozzám lép és megölel.

– Roxy Rule, hihetetlen vagy.

– Tényleg fogalmad sem volt? – kérdezem a kezét fogva, közben az arcát fürkészem, hátha észreveszem valami jelét, hogy sejtett ezt-azt. Ez a fiú pocsékul hazudik, és szinte mindig meg tudom mondani, ha rejteget valamit előlem.

– Esküszöm, semmit nem gyanítottam, amíg Emma meg nem próbált elgáncsolni a lépcsőn felfelé jövet. Aztán azt mondta, nem jöhetek föl, mert valamit elégettél a sütőben, tiszta füst a lakás, és lehet, hogy mérgező. Na, innen tudtam, hogy készül valami turpisság, mert olyan nincs a világon, hogy az én Roxym valamit elégessen.

Nevetünk, és Emma is csatlakozik.

– Azt kértem, tartóztasd fel, nem azt, hogy add be neki, hogy egy atomkatasztrófa határán vagyunk – fordulok Emmához.

– Rachel itt van már? – kérdezi Ollie, és körülnéz a szobában. – Fontos lenne beszélnem vele.

Megdermedek. Basszus! Elfelejtettem meghívni Ollie barátnőjét.